It's all fiction! An investigation of dramatic fiction with a close view on established and new norms in art, theatre and drama pedagogy., Jun 15, 2015
Denne studien er en undersøkelse av begrepet fiksjon og hvordan man kan forstå det i forskjellige... more Denne studien er en undersøkelse av begrepet fiksjon og hvordan man kan forstå det i forskjellige historiske paradigmer. Ordet fiksjon assosieres gjerne, i en generell og allmenn forståelse, med noe tenkt – noe ikke-virkelig – som står i motsetning til virkeligheten, eller verden «som den er». Konkret behandler studien spørsmålet om hva dramatisk fiksjon er, dvs. den fiksjonen man finner innen drama- og teaterfaglig praksis. Estetiske fag er, i sin natur, praktiske handlingsfag (Sæbø 1998: 19). De virker med utgangspunkt i å speile, kritisere, abstrahere, poengtere, symbolisere eller lære om virkeligheten på en eller annen måte, «[…] og vil fortelle oss noe viktig om det å være menneske» (op. cit.: 25). Innenfor dramapedagogikken og det teaterfaglige feltet er dramatisk fiksjon, tradisjonelt sett, en forutsetning – nærmest et ideologisk fundament for estetisk erfaring som meningsdannende. I sammenheng med teaterets utvikling, har også dramapedagogiske praksiser blitt mer og mer radikalisert. I dag ser man teater som bryter med konvensjonelle regler og enhetlige sannheter. Måten man jobber med roller og dramatiske situasjoner på, er mer preget av fragmentarisk, episodisk og «fiksjonsbevisste» holdninger. Studiens sentrale metodiske grep ligger i analyse av historisk litteratur og nærlesningen av to teoretiske teaterparadigmer: det dramatiske (klassiske) og det postdramatiske (post-postmodernisme). I første omgang er filosofen Aristoteles’ teorier og skrifter om mimesis sentrale. Mimesis omhandler kunstens prinsipp som «etterligning», dvs. at mennesket etterligner fenomener fra virkeligheten og naturen. Fra antikken og frem til modernismen, regjerer det såkalte aristoteliske kunstsynet, hvor teateret «lukket» seg om seg selv og var skilt fra salen – en illusjon. I overgangen til modernismen etableres ønsker om å bryte gjennom normer, og fokusere på kunstformenes særegenhet og autonomi. Det hele kulminerer i form av Hans-Thies Lehmanns verk Postdramatisches Theater (1999) hvor helhet, fiksjonsbestemmelse, tekstlig forankring og det narrative erstattes med tilstand, stasis, atmosfære og fokus på teateret som en ekte hendelse. Innen dramafaget, ser man at estetiske praksiser i klasserommet og i kollektive grupper mer og mer informeres av både et dramatisk og et postdramatisk paradigme. Fiksjonen er defiksjonalisert – ikke borte, men gjort om til en bevisst prosess i teater og drama. I dag koeksisterer tradisjonelle måter å lage teater på med den postmodernistiske radikale arven. I betraktning av dagens kunstfelt, ser kunsthistorikeren Gunnar Danbolt (2014) at det ikke lenger kan kalles for postmoderne. Den tiden er forbi, men arven lever videre. Og den er viktig å være klar over. I stedet snakker man om det kontemporære – et kunstfelt som ikke er statisk, men ubestemt, flytende og utydelig. Performancekunsten og prosessdrama er sjangre som eksisterer i et kryssfelt. Særpreget av nedbrytning av skillet mellom fiksjon/ikke-fiksjon, eller ikke-virkelig/virkelig, står disse to som noen av tendensene i det kontemporære. Hvordan skal man oppfatte samtidens dramapedagogiske praksis, med røtter i teaterkunsten, når teateret har gått forbi det klassiske, dramatiske paradigme og aristoteliske idealer?
It's all fiction! An investigation of dramatic fiction with a close view on established and new norms in art, theatre and drama pedagogy., Jun 15, 2015
Denne studien er en undersøkelse av begrepet fiksjon og hvordan man kan forstå det i forskjellige... more Denne studien er en undersøkelse av begrepet fiksjon og hvordan man kan forstå det i forskjellige historiske paradigmer. Ordet fiksjon assosieres gjerne, i en generell og allmenn forståelse, med noe tenkt – noe ikke-virkelig – som står i motsetning til virkeligheten, eller verden «som den er». Konkret behandler studien spørsmålet om hva dramatisk fiksjon er, dvs. den fiksjonen man finner innen drama- og teaterfaglig praksis. Estetiske fag er, i sin natur, praktiske handlingsfag (Sæbø 1998: 19). De virker med utgangspunkt i å speile, kritisere, abstrahere, poengtere, symbolisere eller lære om virkeligheten på en eller annen måte, «[…] og vil fortelle oss noe viktig om det å være menneske» (op. cit.: 25). Innenfor dramapedagogikken og det teaterfaglige feltet er dramatisk fiksjon, tradisjonelt sett, en forutsetning – nærmest et ideologisk fundament for estetisk erfaring som meningsdannende. I sammenheng med teaterets utvikling, har også dramapedagogiske praksiser blitt mer og mer radikalisert. I dag ser man teater som bryter med konvensjonelle regler og enhetlige sannheter. Måten man jobber med roller og dramatiske situasjoner på, er mer preget av fragmentarisk, episodisk og «fiksjonsbevisste» holdninger. Studiens sentrale metodiske grep ligger i analyse av historisk litteratur og nærlesningen av to teoretiske teaterparadigmer: det dramatiske (klassiske) og det postdramatiske (post-postmodernisme). I første omgang er filosofen Aristoteles’ teorier og skrifter om mimesis sentrale. Mimesis omhandler kunstens prinsipp som «etterligning», dvs. at mennesket etterligner fenomener fra virkeligheten og naturen. Fra antikken og frem til modernismen, regjerer det såkalte aristoteliske kunstsynet, hvor teateret «lukket» seg om seg selv og var skilt fra salen – en illusjon. I overgangen til modernismen etableres ønsker om å bryte gjennom normer, og fokusere på kunstformenes særegenhet og autonomi. Det hele kulminerer i form av Hans-Thies Lehmanns verk Postdramatisches Theater (1999) hvor helhet, fiksjonsbestemmelse, tekstlig forankring og det narrative erstattes med tilstand, stasis, atmosfære og fokus på teateret som en ekte hendelse. Innen dramafaget, ser man at estetiske praksiser i klasserommet og i kollektive grupper mer og mer informeres av både et dramatisk og et postdramatisk paradigme. Fiksjonen er defiksjonalisert – ikke borte, men gjort om til en bevisst prosess i teater og drama. I dag koeksisterer tradisjonelle måter å lage teater på med den postmodernistiske radikale arven. I betraktning av dagens kunstfelt, ser kunsthistorikeren Gunnar Danbolt (2014) at det ikke lenger kan kalles for postmoderne. Den tiden er forbi, men arven lever videre. Og den er viktig å være klar over. I stedet snakker man om det kontemporære – et kunstfelt som ikke er statisk, men ubestemt, flytende og utydelig. Performancekunsten og prosessdrama er sjangre som eksisterer i et kryssfelt. Særpreget av nedbrytning av skillet mellom fiksjon/ikke-fiksjon, eller ikke-virkelig/virkelig, står disse to som noen av tendensene i det kontemporære. Hvordan skal man oppfatte samtidens dramapedagogiske praksis, med røtter i teaterkunsten, når teateret har gått forbi det klassiske, dramatiske paradigme og aristoteliske idealer?
Uploads