Rastas, Anna & Leila Koivunen (2021) Johdanto. Teoksessa Rastas, Anna & Koivunen, Leila (toim.)
(2021) Marginaaleista museoihin. Vastapaino, 7-18.
Anna Rastas & Leila Koivunen
Johdanto
Museoilla on jo pitkään ollut tärkeä tehtävä maailmaa koskevan tiedon tuottajana yliopistojen,
tutkimuslaitosten, koulujen, median ja muiden instituutioiden rinnalla. Niillä on ollut valtaa
määritellä kansakuntia, erilaisia yhteisöjä ja kulttuureita, ja ne ovat muutoinkin muokanneet
ihmisten maailmankuvaa monin tavoin. Museot ovat yksilöitä, joita ovat velvoittaneet niiden omat
perinteet ja identiteetit, mutta ne ovat myös joutuneet sovittamaan toimintaansa erilaisiin
yhteiskunnallisiin ja globaaleihin muutoksiin. Vaikka tavoitteena olisi ollut tieto itsessään, sitä on
muotoiltu vaihtuvissa olosuhteissa olemassa olevin aineistoin ja resurssein eikä tiedon lopputulos
ole ollut sama ja muuttumaton.
Museotyön arkeen kohdistuu monia yleisiä, esimerkiksi lainsäädännöstä johtuvia velvollisuuksia ja
rahoitukseen kytkeytyviä koulutusvaatimuksia. Kilpaillessaan resursseista museot altistuvat
yhteiskunnan ohjaustoimille ja tiede- ja kulttuuripolitiikan vaihtuville painotuksille. Myös muu
yhteiskunnallinen muutos nivoutuu nopeasti museoiden arkeen ja museotyön käytäntöihin.
Esimerkiksi digitalisaatio on muuttanut esinedokumentointia, näyttelyiden toteuttamista,
kokoelmien avoimuutta ja saavutettavuutta sekä museoiden mahdollisuuksia kommunikoida
erilaisten yleisöjen kanssa.
Akateemisilla ja muilla kentillä käydyt keskustelut museoiden ja muiden kulttuuri-instituutioiden
sosiaalisesta vastuusta ovat nekin raamittaneet museotyötä jo vuosikymmenten ajan. Uusia
haasteita alalle ovat viime vuosikymmeninä tuoneet kansainvälisen liikkuvuuden kasvu ja sotilaalliset
konfliktit. Museot ovat joutuneet reagoimaan nopeasti myös globaaleihin kriiseihin, kuten 2020luvulla ilmaston lämpenemiseen ja koronapandemiaan.
Monien museoiden synnyllä on yhteys kansallisvaltioiden ja kansallisten identiteettien
rakentamiseen, ja muutkin museot ovat osallistuneet niiden määrittelyyn. Nyt museot kohtaavat
uudenlaisia kansalaisuutta ja identiteettejä koskevia kysymyksiä ja niin vanhojen kuin uusien
vähemmistöjen ja muiden marginalisoitujen ryhmien tasa-arvopyrkimyksistä ja
identiteettipolitiikasta nousevia vaatimuksia. Kysymykset paikallisesta kulttuuriperinnöstä ovat
laajentuneet koskemaan myös siirtolaisuuden merkityksiä ja muualta tulleiden kulttuuriperintöä.
Kokoelmatyöhön muutospaineita tuovat esimerkiksi vaatimukset esineiden palauttamisista niiden
lähdeyhteisöille ja se, että esineet, joiden aiemmin katsottiin kertovan vieraista kulttuureista, voivat
nykyään edustaa myös monen museovieraan omaa historiaa.
Museot ovat maailmaa koskevaa tietoa tuottaessaan väistämättä ottaneet kantaa siihen, keitä ja
millaisia me olemme, sekä siihen, ketkä ovat muita ja millaisia he ovat. Samalla ne ovat osallistuneet
sekä sosiaalisen ja kulttuurisen tasa-arvon rakentamiseen että epätasa-arvoisten suhteiden ja
rakenteiden uusintamiseen. Tässä teoksessa tarkastellaan museotyön vastuullisuutta ja kytköksiä
niin paikallisiin kuin globaaleihin sosiaalisiin suhteisiin marginalisaation näkökulmasta. Tuottaessaan
1
tietoa maailmasta museot saattavat sivuuttaa joidenkin ryhmien – tai asioiden – olemassaolon ja
näin työntää niitä marginaaliin. Myös tavat kertoa eri yhteisöistä ja kulttuureista voivat tuottaa
marginalisaatiota ja uusintaa epätasa-arvoa. Muutosvaatimuksiin, joiden taustalla on erilaisten
yhteisöjen tasa-arvovaatimuksia ja identiteettipoliittisia kamppailuja, kytkeytyy aina kysymyksiä
marginalisaatiosta.
Kirjan lähtökohdista
Museoita voi ja niitä pitääkin tutkia lukuisista erilaisista lähtökohdista käsin. Suomenkin museoissa
on alettu huomioida edellä kuvattuja, erilaisten ryhmien ja asioiden marginalisaatioon kytkeytyviä
muutosvaatimuksia niin kokoelma- ja näyttelytyössä kuin museopedagogiikassa ja yleisötyössä
laajemminkin. Näitä aiheita koskeva tutkimus ja julkinen keskustelu on silti ollut vähäistä.
Marginaaleista museoihin -teoksen tavoitteena on tarkastella museokentän ja -työn ajankohtaisia
muutoksia ja haasteita kahdella tasolla: toisaalta avaamalla kansainvälisiä monitieteisiä
tutkimuskeskusteluja ja toisaalta tekemällä näkyväksi, miten museoiden sosiaalista vastuuta
koskevat keskustelut ovat konkretisoituneet museotyössä meillä ja muualla. Tarkastelun
lähtökohtana on ajatus museoiden yhteiskunnallisesta merkityksellisyydestä ja niiden
mahdollisuuksista vaikuttaa paitsi kulttuuriin myös sosiaalisiin suhteisiin. Teos pureutuu tasa-arvoa
ja sitä uhkaavaa marginalisaatiota koskeviin kysymyksiin erityisesti suomalaisella museokentällä.
Tarkastelemme Suomea kuitenkin globaalissa kontekstissa nostaen esimerkkejä myös muualta
maailmasta. Emme keskity vain johonkin tiettyyn museotyön osa-alueeseen, eikä tavoitteenamme
myöskään ole valottaa vain jonkin valitun vähemmistöryhmän tai museon tilannetta. Tuomalla
yhteen erilaisia marginalisaatiota koskevia kysymyksenasetteluja, monia eri museoita ja kokoelmia
koskevia tapaustutkimuksia sekä erilaisia analyysitapoja ja aineistotyyppejä teos pyrkii innostamaan
ja tarjoamaan uusia välineitä niin museotyöhön kuin museoiden tutkimukseen. Samalla luomme
laajemman katsauksen useisiin samanaikaisiin ja toisiinsa nivoutuviin tiedon tuottamista koskeviin
kehityskulkuihin ja keskusteluihin.
Tutkittaessa museoiden suhdetta sosiaaliseen tasa-arvoon on kiinnitettävä huomiota sekä tasaarvoa ylläpitäviin ja lisääviin asioihin että sellaisiin toimintatapoihin ja prosesseihin, jotka voivat
luoda epätasa-arvoa. Tässä teoksessa näitä ilmiöitä tutkitaan inklusiivisuuden ja marginalisaation
näkökulmista. Inklusiivisuudella tarkoitetaan erilaisten yhteisöjen ja kulttuurien huomioon ottamista
niin museotoiminnassa kuin tutkimuksessakin. Marginalisaatiolla tarkoitetaan prosesseja, joissa
jotkut ihmiset, kulttuurit, asiat, ilmiöt tai näkökulmat syrjäytetään. Käsite marginalisaatio viittaa
tässä teoksessa laajasti sekä sellaisiin epätasa-arvoisiin rakenteisiin, joiden vaikutukset ulottuvat
museoiden toimintaan, että museoiden omien toimintatapojen epätasa-arvoistaviin seurauksiin.
Kyse on moniulotteisista ilmiöistä, joiden hahmottaminen edellyttää intersektionaalista
lähestymistapaa. Tällä viitataan yksilöiden ja ryhmien erilaisten sosiaalisten asemoitumisten ja myös
niiden yhteisvaikutusten tutkimiseen. Tätä teosta tehtäessä intersektionaalinen lähtökohta on
tarkoittanut myös sitä, että monet teokseen sisältyvät tutkimukset on pyritty tekemään dialogissa
niiden ihmisten ja ryhmien kanssa, joita kirjoitukset käsittelevät. Näitä teoksen lähtökohtia
esitellään ja taustoitetaan laajemmin ensimmäisessä artikkelissa.
Teoksen kirjoittajakunta koostuu tutkijoista ja muista museoissa tai museoiden parissa
työskentelevistä eri alojen ammattilaisista. Kirjoittajat edustavat paitsi monia tieteenaloja ja eri
aihealueiden tuntemusta myös erilaista asiantuntijuutta ja toimijuutta suhteessa museoihin. Tämä
2
avaa monia näkökulmia museotyön tutkimiseen. Teoreettiset tutkimuskeskustelut ja käytännön
museotyön sovellukset limittyvät kirjoituksissa orgaanisesti toisiinsa. Näin tapahtuu myös
museotyön arjessa.
Artikkeleiden kirjoittajat vastaavat omista tulkinnoistaan ja sanavalinnoistaan koskien esimerkiksi eri
marginalisoitujen ryhmien nimeämistapoja. Erityisesti identiteettipoliittisilla kentillä, mutta myös
tutkimuksessa, näkemykset siitä, miten joitain asioita tai yhteisöjä tulisi tai ei pitäisi nimetä voivat
vaihdella nopeastikin. Kirjoittajat ovat pyrkineet ilmaisuihin, jotka ovat yleisesti hyväksyttyjä
artikkeleiden kirjoittamisajankohtana ja joita käytetään myös niissä yhteisöissä, joista kirjan artikkelit
kertovat.
Kirjan rakenne ja sisältö
Teoksessa vuorottelevat kahdenlaiset kirjoitukset: toisaalta eri tieteenalojen näkökulmiin,
analyysimenetelmiin ja empiirisiin aineistoihin perustuvat tutkimusartikkelit ja toisaalta museo- ja
näyttelyhankkeita tai museotyön erityisnäkökulmia tarkastelevat lyhyemmät katsausartikkelit. Teos
jakaantuu kolmeen osioon, joiden kautta avautuu erilaisia mutta toisiinsa nivoutuvia näköaloja
yhteiseen tematiikkaan.
Ensimmäinen osio tarkastelee ajallisia aspekteja: muuttuvia yhteiskunnallisia olosuhteita ja niiden
vaikutuksia museoiden tapoihin kohdistaa huomio erilaisiin ihmisryhmiin tai ilmiöihin ja kertoa niistä
– tai toisaalta jättää niitä huomiotta. Osion avaa Anna Rastaan, Leila Koivusen ja Kalle Kallion
artikkeli Vastuullinen museotyö. Marginaalien tunnistamisesta vähemmistöjen mukaan ottamiseen
ja dekolonisointiprojekteihin. Se tarjoaa laajan katsauksen koko teoksen kannalta keskeisiin
tutkimuskeskusteluihin. Samalla artikkelissa tutkitaan, miten erilaisten yhteisöjen ja ryhmien väliseen
tasa-arvoon sekä epätasa-arvoon kytkeytyvät kysymykset voivat näyttäytyä museoissa ja
näyttelyissä. Artikkeli on analyysi museotyön moniulotteisuudesta ja museoista yhteiskunnallisina
toimijoina, jotka osana toimintaansa tulevat ottaneeksi kantaa yhteiskunnallista vastuuta ja
globaaliakin tasa-arvoa koskeviin kysymyksiin. Monien vähemmistöjen lisäksi marginaalisessa
asemassa museoissa on ollut esimerkiksi työväestö. Sen tuloa museoihin siivittivät tietyt poliittiset,
yhteiskunnalliset ja museoalan sisäiset keskustelut. Nyt museoita ravistelevat esimerkiksi
dekolonisointivaatimukset ja muuttoliikkeistä johtuvat yhteiskunnalliset muutokset.
Sanna Särkelän katsaus Museokokoelmat, kieli ja tieto keskittyy museokokoelmien luettelointityöhön
sekä luettelointikäytäntöjen ongelmiin. Kokoelmatietokantoihin tallennettu tieto saattaa näyttäytyä
ammattilaisen kirjaamana absoluuttisena totuutena, vaikka kyse on aina tietyn ajan tulkinnasta.
Särkelä muistuttaa, miten kokoelmien luetteloinnissa kietoutuvat yhteen kokoelmapolitiikka,
luokitteluperiaatteet, tieteenteon traditiot ja trendit sekä tulkinnat esineistä ja siitä, mitä ja ketä ne
edustavat. Käsitykset esineistä sekä niiden käyttötavoista tai merkityksestä saattavat myös muuttua.
Esineistä kauan sitten kirjatut tiedot ja kuvaukset voivat olla nykynäkökulmasta arveluttavia tai jopa
virheellisiä. Erityishaasteen muodostaa kokoelmatietojen avaaminen digitaalisiin palveluihin, jolloin
tieto tulee näkyville myös muille kuin museoalan ammattilaisille.
Ajallista muutosta lähestyy myös Áile Aikio artikkelissaan Muuttuva saamelainen museo.
Saamelaismuseon moninaiset todellisuudet. Artikkeli luo laajan katsauksen saamelaisen museon
historiaan Suomessa alkuperäiskansatutkimuksen näkökulmasta. Aikio avaa Saamelaismuseon
vaiheita ja tarkastelee, miten museon roolit ovat muuttuneet ja millaisia saamelaiskulttuurilähtöisiä
3
lähestymistapoja, käytänteitä ja tapoja museoon on kehittynyt vuosien varrella. Analyysin
lähtökohtana on saamentutkimuksen käsite sámáidahttit, saamelaistaa, jota käyttämällä pohditaan,
mitä saamelaistaminen tarkoittaa ja mitä sillä tavoitellaan museokontekstissa. Artikkeli tuo myös
uuden saamelaisen ulottuvuuden keskusteluun museon yhteiskunnallisesta merkityksestä.
Johanna Turunen ja Mari Viita-aho pohtivat kokoelmia koskevien käsitysten ajallisuutta
artikkelissaan Kriittisen museon mahdottomuus? Gallen-Kallelan Afrikka-kokoelman
uudelleentulkinnat 2000-luvulla. Tutkimuksessaan he tarkastelevat kriittisen museon idean kautta
Gallen-Kallelan Museon Afrikka-kokoelman ja Akseli Gallen-Kallelan Afrikan matkan (1909–1910)
uudelleentulkintoja. Analyysinsa kohteeksi he ovat valinneet kolme tapausta 2000-luvulta: GallenKallelan Museon ja Tero Laaksosen yhteistyössä toteuttaman 22 hetkeä Afrikan taivaan alla näyttelyn (2003), Sasha Huberin Trophy I, II ja III -teokset (2010–2013) sekä Gallen-Kallelan Museon
ja Nairobin kansallismuseon vuonna 2017 yhteistyössä järjestämän näyttelyn. Erilaisia
uudelleentulkintoja vertailemalla he tarkastelevat, miten eri toimijoiden kyky haastaa aikaisempia
tulkintoja rakentuu ja miten toimijoiden institutionaaliset suhteet – tai niiden puute – vaikuttavat
prosessiin.
Identiteettipolitiikan merkityksen kasvaessa kysymys kulttuurisesta omimisesta nousee herkästi
esille globalisoituneessa maailmassamme. Artikkelissaan Kulttuurista omimista lainavaatteissa?
Museot, vieraiden kulttuurien asut ja esittämisen traditiot Leila Koivunen suhteuttaa
nykykeskustelua menneisyyteen. Hän tarkastelee vieraiden kulttuurien perinneasujen tai niiden
jäljitelmien käytön historiaa Suomessa. Artikkelissa selvitetään, miksi ja millaisissa tapauksissa
asuihin on pukeuduttu, missä valossa toinen kulttuuri on tällöin esitetty ja miten asiaan on reagoitu.
Suomalaisia esimerkkejä tarkastellaan kansainvälisten esikuvien ja vaikutteiden valossa ilmiön
yleisempiä murros- ja muutoskohtia hahmotellen. Koivunen osoittaa, miten suhde toisten
kulttuurien vaatteisiin ja niihin pukeutumiseen on aina ollut moninainen, ristiriitainenkin ja ajassa
muuttuva.
Osion päättää Olga Davydova-Minguet’n artikkeli Sotamuistia ja muistisotaa. Suomen
venäjänkielisten ristiriitainen asemoituminen ylirajaisiin muistimaisemiin. Tutkimus kohdistuu
Suomen suurimman maahanmuuttajataustaisen vähemmistön eli venäjänkielisten
museosuhteeseen. Suomen ja Venäjän kansallisissa historiakertomuksissa keskeisessä asemassa ja
molempien maiden museoissa ja kulttuurituotannossa laajasti esillä olevat toisen maailmansodan
tulkinnat ja narratiivit määrittävät venäjänkielisten historiasuhdetta. Davydova-Minguet tarkastelee
artikkelissaan, miten 2000-luvulta alkaen sotien muistamisen kansallistavat tavat ovat muuttuneet
”muistisodaksi”. Venäläisen sankarillisen sotanarratiivin joutuessa ristiriitaan suomalaisen
sotakertomuksen kanssa Suomessa asuvat venäjänkieliset joutuvat ikään kuin valitsemaan puolensa.
Tämä synnyttää ristiriitoja ja jakolinjoja samalla kun koetaan tarvetta rakentaa yhteenkuuluvuutta
Suomeen. Davydova-Minguet tarkastelee, miten ”muistisota” välittyy museotoiminnassa ja sen
tulkinnoissa, sekä pohtii, näkyykö venäjänkielisten vähemmistöjen olemassaolo museoissa.
Teoksen toisessa osiossa syvennytään kysymyksiin museoiden dekolonisaatiosta, historiallisesti
marginalisoitujen tietojen noususta osaksi museoiden välittämää tietoa sekä uusien,
osallistavampien tulkintojen synnystä. Anna Rastaan artikkeli Museot, rasismi ja antirasismi
pureutuu siihen, miten tutkia ja tunnistaa rasismia ja antirasismia museoiden toiminnassa. Tutkimus
pohjautuu kirjoittajan kahden laajan, useissa eri maissa toteutetun etnografisen tutkimusprojektin
aineistoihin, joissa on tutkittu afrikkalaisten diasporaa ja museoiden suhdetta rasismiin ja
4
antirasismiin. Artikkelin esimerkit erilaisista museoista havainnollistavat, miten vahvasti rasismi voi
olla kiinnittynyt museoiden omaan historiaan, kokoelmiin, näyttelyihin, yleisötyöhön,
henkilöstörakenteeseen sekä työntekijöiden tietoon ja näkemyksiin. Artikkeli kertoo myös
vähemmistöjen toimijuudesta ja museotyöhön keskittyvästä aktivismista eri maissa.
Kaija Kaitavuoren artikkelissa Museomagiaa: Kulttiesineestä kokoelmaobjektiksi... ja takaisin
kysytään, mitä tapahtuu, kun museo ottaa haltuunsa uskonnollisessa tai muussa käytössä olleen
esineen ja siitä tulee museo-objekti. Entä voiko museoitumisprosessin kääntää takaisin ja palauttaa
esineen alkuperäiseen käyttöönsä? Kaitavuori tarkastelee, mitä esineen statuksen muutosten
prosesseissa tapahtuu ja mitä etnografinen ja museologinen tutkimus voisi oppia
alkuperäiskulttuureista ja niiden suhteesta esineisiin. Erityisen tarkastelun kohteena on erilaisten
uskomusjärjestelmien kohtaaminen ja vertailu – lähtökohtana se, että myös oma järjestelmämme on
symbolinen järjestelmä ja perustuu jaettuihin uskomuksiin esineiden luonteesta, merkityksistä ja
asemasta. Tutkimuksessa esimerkkitapauksena on suomalaiskeräilijän Mami Wata -veistoskokoelma,
joka on esillä suomalais-afrikkalaisen kulttuurikeskus Villa Karon museossa Beninissä.
Eurooppalaismuseoihin tuotuihin esinekokoelmiin ja museotyön dekolonisaatioon keskittyy myös
Kristina Tohmon katsaus Jälleennäkeminen - Australian arrerntet ja kokoelma Suomessa. Kirjoitus
esittelee dekolonisaation kontekstissa Helinä Rautavaaran museon koordinoimaa ”Uterne, 100
arrernte-esinettä” -hanketta (2018–2019). Hanke yhdisti Keski-Australian länsiarrernte-yhteisön ja
sen kulttuuriset esineet, jotka ovat olleet varastoituina Suomessa vuodesta 1913. Hankkeen
tavoitteena oli välittää arrernte-yhteisölle tietoa kokoelman olemassaolosta ja järjestää vierailu
Suomeen tutkimaan esineistöä. Vierailu osoitti, miten arrerntet käyttävät museoesineitä
nykyidentiteettinsä rakentamiseen ja yhteisönsä voimauttamiseen. Kokoelmia säilyttävät laitokset
saivat puolestaan tilaisuuden tarkastella omaa ymmärrystään siitä, miten ja miksi esineet ovat
päätyneet niiden haltuun. Tohmo pohtii kirjoituksessaan myös, miten kokoelmia voidaan käyttää
konsultaatiotyökaluina, joiden avulla neuvotellaan aiempaa käytännöllisemmistä ja eettisemmistä
tavoista tutkia menneisyyttä ja esittää kulttuureja.
Katri Hirvonen-Nurmen artikkeli Tiedon monimuotoisuus museoyhteistyössä. Etnografinen tutkimus
Meksikon wirrarikayhteisön kanssa toteutetuista hankkeista johdattaa pohtimaan erilaisia
tietämisen tapoja ja alkuperäiskansojen museokäsityksiä ja -hankkeita. Artikkeli käsittelee Meksikon
wirrarika-kansan museohankkeita museotyöntekijän näkökulmasta. Museoita suunnitellaan
pienviljelijävaltaisiin alkuperäiskansayhteistöihin, jotka ovat viime vuosikymmeninä avautuneet
uusille instituutioille, mutta halunneet silti säilyttää omien asiantuntijoidensa vallan. Hirvonen-Nurmi
kysyy, miten wirrarikojen pedagogialähtöinen museokäsitys suhteutuu kansainvälisiin
museoyhteistyön pyrkimyksiin. Miten kulttuurienvälisyys, jota wirrarikat tavoittelevat museo- ja
kouluhankkeissaan, toteutuu muissa maissa, joissa alkuperäiskansat haluavat lisää
itsemääräämisoikeutta kulttuuripolitiikassaan?
Osion päättävät kaksi katsausta, joissa molemmissa tarkastellaan julkisen museon rinnalle nousevia,
marginaaliin asettuville ryhmille ja ilmiöille tilaa antavia kulttuurihankkeita. Kirjoituksessaan
Yhteisöllisen tilan syntyvaiheita Helsingin Kalliossa – The Shelter Petri Saarikko ja Sasha Huber
esittelevät julkiseen tilaan sijoittuvan riippumattoman ja samalla feminismiin, vasemmistolaiseen
yhteiskuntakritiikkiin sekä monikulttuurisuuteen kiinnittyvän Kallio Kunsthalle -näyttelytilan historiaa
ja toimintamallia. Katsauksessa esitellään erityisesti ”The Shelter (Pesä)” -projektia, jossa
rodullistetuille vähemmistöille tarjottiin turvallinen tila. Kirjoittajat hahmottelevat myös
5
riippumattomien toimijoiden merkityksiä sekä yksityisten ja julkisten instituutioiden intressejä
vapaan taiteen kentällä toimivan yksittäisen gallerian asemaan.
Katsauksessaan Ääniä marginaalista: Museum of Impossible Forms Kontulassa Ali Akbar Mehta
esittelee puolestaan vuodesta 2017 lähtien Itä-Helsingin Kontulassa toiminutta kulttuurikeskus
Museum of Impossible Formsia (M{if}). Se on antirasistinen, dekoloniaalinen ja queer-feministinen
projekti, joka tarjoaa foorumin vapaalle tiedonmuodostukselle ja -jaolle eri tavoin marginalisoitujen
toimijoiden välillä. M{if}in toiminta perustuu ajatukseen museosta kriittisen ajattelun ja praktiikan
muotona. Mehta tarkastelee niitä moninaisia tarpeita ja lähtökohtia, jotka johtivat M{if}in
perustamiseen, ja pohtii, millainen on para-, vasta- tai antimuseo.
Teoksen kolmas osio suuntaa huomion osallistavaa ja inklusiivista museotyötä koskeviin voimistuviin
vaatimuksiin sekä uudenlaisiin käytäntöihin ja toimijoihin. Osion aloittaa Tuula Juvosen katsaus Kohti
sateenkaarevaa museota. Muistiorganisaatio sukupuoli- ja seksuaalivähemmistöjen marginalisointia
purkamassa. Kirjoituksessaan hän palaa vuoteen 2002, jolloin Työväenmuseo Werstas päätti
yhteistyössä Työväen Arkiston ja Seta ry:n kanssa laajentaa toimenkuvaansa lesbojen, homojen sekä
bi- ja transihmisten (lhbt-)kulttuuriperinnön tallentamiseen, ensimmäisenä museona Suomessa.
Juvonen analysoi kyseisen hankkeen alkuvaiheita, esimerkiksi aineistonkeruun ja esillepanon
onnistumisia ja karikkoja. Samalla hän suhteuttaa Werstaassa tehtyjä toimia siihen kansainväliseen
keskusteluun, jota on ryhdytty käymään, kun aiemmin marginalisoidut sukupuoli- ja
seksuaalivähemmistöt ovat alkaneet tehdä itselleen tilaa museoihin.
Elisa Sarpon katsaus Vankila käsittelee Kansallismuseon samannimistä museota, joka on Suomen
vanhin sellivankila ja maan ainoa tämän kokoluokan vankilamuseo. Kansallismuseo on uudistanut
Vankilan sisältöjä vuodesta 2018 alkaen. Museokäynti tarjoaa toiseuden kokemuksen sijaan
mahdollisuuden myötätuntoon ja oman elämänpiirin ulkopuolisiin maailmoihin. Sarpo tarkastelee,
miten Vankila edustaa jo itsessään marginaalissa olevaa kulttuuriperintöä ja miten se tarjoaa
aihevalintojensa kautta mahdollisuuden purkaa vastakkainasetteluja. Katsauksessa pohditaan lisäksi,
miten museokohde edistää vähemmistöjen kanssa työskentelyä, vaikeiden aiheiden käsittelyä
museotyössä sekä yhteisöjen mukaan ottamista museosisältöjen tuottamiseen.
Jenny Vallin katsaus #Valtanuorille, #Siisteinnäyttelyikinä. Dialogista kehittämistä ja oppimista
taidemuseossa tarkastelee nuorten kanssa tehtyä museotyötä ja keinoja tukea heidän kasvuaan
itsenäisiksi museokävijöiksi. Tapausesimerkkinä esitellään Hämeenlinnan taidemuseon,
Hämeenlinnan lasten ja nuorten kulttuurikeskus ARXin sekä kaupungin nuorisopalveluiden yhteinen,
vielä käynnissä oleva ”Z/N-dialogi”-hanke, jossa ryhmä 15–20-vuotiaita nuoria osallistuu
pitkäjänteisesti museotyön kehittämiseen museon henkilökunnan kanssa mahdollisimman
yhdenvertaisina toimijoina. Valli käy läpi dialogiin perustuvan vuorovaikutuksen mahdollisuuksia
nuorten, museoalan, kuvataidekentän, taidekasvatuksen sekä viestintäalan toimijoiden välillä.
Mukaan ottavan kuratoinnin ja yhteiskehittämisen menetelmien tarkastelun ohella sivutaan myös
kysymystä, kuinka nuoret voivat tutustua taide- ja kulttuurialaan mahdollisena tulevaisuuden
työllistäjänä.
Maria Ollilan katsaus Romanikulttuurin tallentaminen museon kokoelmaan yhdessä romaniyhteisöön
kuuluvan asiantuntijan kanssa tarkastelee romanikulttuurin nykydokumentointia. Romanit ovat
merkittävä vähemmistö Suomessa, ja heidän pukukulttuurinsa on kansainvälisestikin katsottuna
ainutlaatuinen. Ollila kuvaa, miten Suomen kansallismuseossa on nykydokumentoitu
6
romanikulttuuria vuosina 2019–2020 tallentamalla romanikorujen ja -hameen valmistusta yhdessä
romaniyhteisöön kuuluvan asiantuntijan kanssa. Parhaimmillaan yhdessä toteutettavassa
dokumentoinnissa tapahtuvan kohtaamisen ja vuorovaikutuksen myötä syntyy kokemus
marginaaliin asettuvien tunnistamisesta ja vähemmistöaseman tunnustamisesta.
Dokumentointikohteiden valinnalla ja toteutustavoilla on merkitystä. Niillä voidaan vakiinnuttaa
vähemmistöjen kokemuksia osaksi laajempaa historiallista ja kansallista kertomusta. Samalla
museon kokoelmiin tulee monimuotoisempaa ja kulttuurisesti kestävämpää aineistoa.
Nyky-yhteiskunnassa digitaaliset pelit ovat tulleet myös osaksi museokulttuuria ja niistä puhutaan
lupaavina yleisövuorovaikutuksen ja pedagogian työvälineinä. Niiden toivotaan esimerkiksi tuovan
museoille uusia yleisöjä, parantavan oppimiskokemuksia ja välittävän sisältöjä moniaistisesti. Sabine
Harrerin katsaus Inklusiivisten museopelien myytit ja mahdollisuudet purkaa vuorovaikutteisuuteen,
peleihin ja leikkiin liittyviä käsityksiä oppimisen viitekehyksessä. Harrer tarkastee osallistavaa
pelisuunnittelua mahdollisena inklusiivisen kuratoinnin taktiikkana ja paneutuu inklusiivisten
museopelien haasteisiin pelitutkimuksen näkökulmasta.
Museoita ja museotyötä on jo pitkään kehitetty eri puolilla maailmaa tässä teoksessa käsiteltyjen
kysymysten ja teemojen näkökulmasta. Voidaan kuitenkin sanoa, että 2020-luvun alkaessa
marginalisoitujen ryhmien olemassaolon ja näkökulmien huomioon ottamisesta ja kolonialismin
perinnön purkamisesta on tullut selvästi entistä tärkeämpi osa museoiden toimintaa. Tästä kertovat
maailman museoita koskevat uutiset, joita olemme saaneet lukea tätä teosta kirjoitettaessa. Museot
eri puolilla maailmaa, myös Suomessa, ovat uudistaneet näyttelyitään ja toimintaperiaatteitaan
inklusiivisuutta ja saavutettavuutta huomioivilla tavoilla. Monet museot ovat osallistuneet
hankkeisiin, joissa kokoelmia on vaadittu palautettaviksi niiden lähdeyhteisöille, ja asettuneet
näyttävästi tukemaan sateenkaariyhteisöjen, rodullistettujen vähemmistöjen ja muiden
marginalisoitujen ryhmien kamppailuja. Näiden aiheiden ajankohtaisuudesta museotyössä kertovat
myös alan kansainvälisilla kentillä jatkuvat keskustelut museon määritelmästä ja siitä, mitä kaikkea
museoilta voidaan edellyttää.
7