Working Paper
Àrea de Societat
Sergio Porcel
Lara Navarro-Varas
Jenniffer Thiers
L’evolució de l’estructura
socioresidencial de l’àrea
metropolitana de Barcelona:
dinàmiques de diferenciació
residencial i desigualtat
urbana en la ciutat
postindustrial
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Title: L’evolució de l’estructura socioresidencial de l’àrea
metropolitana de Barcelona: dinàmiques de diferenciació
residencial i desigualtat urbana en la ciutat postindustrial
Authors: Sergio Porcel, Lara Navarro-Varas and Jenniffer
Thiers
© Sergio Porcel, Lara Navarro-Varas and Jenniffer Thiers, 2015
Published by:
Institut d’Estudis Regionals i Metropolitans de Barcelona
Barcelona Institute of Regional and Metropolitan Studies
Parc de Recerca, Mòdul A
Universitat Autònoma de Barcelona
08193 Cerdanyola del Vallès, Barcelona, Spain.
http://www. iermb.uab.es
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
L’evolució de l’estructura socioresidencial de
l’àrea metropolitana de Barcelona: dinàmiques
de diferenciació residencial i desigualtat urbana
en la ciutat postindustrial 1
Sergio Porcel
Institut d’Estudis Regionals i Metropolitans de Barcelona
Parc de Recerca, Mòdul A, Universitat Autònoma de Barcelona
08193 Cerdanyola del Vallès, Barcelona
Email: sergio.porcel@uab.cat
Lara Navarro-Varas
Institut d’Estudis Regionals i Metropolitans de Barcelona
Parc de Recerca, Mòdul A, Universitat Autònoma de Barcelona
08193 Cerdanyola del Vallès, Barcelona
Email: lara.navarro@uab.cat
Jenniffer Thiers
Institut d’Estudis Regionals i Metropolitans de Barcelona
Parc de Recerca, Mòdul A, Universitat Autònoma de Barcelona
08193 Cerdanyola del Vallès, Barcelona
Email: jenniffer.thiers@uab.cat
Abstract: L’espai urbà es configura com una projecció de l’estructura social,
reflectint a través de la diferenciació residencial les desigualtats socials
presents entre la població resident. En aquesta estructuració socioespacial de
les ciutats incideixen aspectes de caràcter global com les grans
transformacions socioeconòmiques i demogràfiques, així com aspectes de
naturalesa més local que es troben directament relacionats amb la desigualtat
social i els mecanismes que intervenen en l’ordenació dels processos de
localització residencial. En el cas de la metròpoli de Barcelona, l’anàlisi de
l’evolució de la seva estructura socioresidencial durant les dues darreres
dècades deixa al descobert una ciutat que tendeix a la fragmentació, guanyant
1
Aquest treball forma part dels resultats obtinguts en el projecte 'La segregació
espacial de la pobresa a Catalunya: estructura i dinàmica de la desigualtat social'
(Ref.PRO8113), finançat pel programa Recercaixa, convocatòria 2012 i dirigit pel Dr.
Sebastià Sarasa.
1
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
complexitat. En aquesta transformació són perceptibles els efectes de la
desindustrialització i de la globalització, així com les dinàmiques residencials
desencadenades durant el boom immobiliari. A més, en aquesta Barcelona
postindustrial la qüestió de l’habitatge s’erigeix com el principal element de
desigualtat urbana.
Keywords: diferenciació residencial, desigualtat urbana, estructura urbana,
Barcelona.
1. INTRODUCCIÓ
L’espai urbà es configura com una projecció de l’estructura social, posant de
relleu de manera incontestable les desigualtats socials (Cassiers i Kesteloot,
2012). Això és precisament el que evidencien els processos de segregació
urbana o de diferenciació residencial que comporten la concentració de grups
socials més o menys homogenis segons el seu nivell de renda i/o segons les
seves característiques sociodemogràfiques i demogràfiques, així en diferents
àrees de les ciutats. Però no només això, sinó que aquestes concentracions de
grups socials es produeixen també en espais morfològicament diferents
(Ocaña, 1985). Així doncs, l’espai urbà és el reflex de l’allò social en la
forma espacial, una forma espacial que va més enllà de l’allò físic, es tracta
d’un ens de naturalesa híbrida (social i territorial) que adopta una estructura,
la qual es troba en desequilibri permanent, en transformació constant,
efímera. Henri Lefebvre fa referència a aquesta noció de l’espai urbà
d’aquesta manera:
“La estructura social figura en la ciudad, y en ella se hace sensible y
significa un orden. Inversamente, la ciudad es un fragmento del
conjunto social; transluce, porque las contiene e incorpora en la
materia sensible, a las instituciones e ideologías. (...) En su nivel
específico, la ciudad contiene la proyección de las relaciones
sociales.” (Lefebvre, 1978:78).
L’ordre que adopta aquesta imbricació entre la dimensió social i la
morfologia urbana és el resultat de la interacció socioterritorial que es
produeix en relació a cadascun dels eixos socials que estructuren l’espai urbà.
Tot i que aquests eixos poden variar d’una ciutat a una altra, habitualment els
més determinants són: l’estatus social, el curs vital i l’origen cultural o l’ètnia
(Shevky i Bell, 1955). L’estatus social ve definit normalment a partir
d’aspectes com el nivell de renda, la categoria professional o el nivell
d’estudis, els quals marquen en gran mesura pautes d’elecció residencial
diferenciades entre la població, ja sigui per les diferents possibilitats d’accés
a l’habitatge que atorga el poder adquisitiu de cada família o pels diferents
2
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
estils de vida que van associats a cada classe social. Per altra banda, les
diferents necessitats residencials que van apareixent al llarg del curs vital de
les persones són un gran condicionant també a l’hora de seleccionar el lloc de
residència. De fet, són precisament les transformacions en l’estructura de les
llars les que generen aquesta transformació en les necessitats residencials. En
aquest sentit, esdeveniments vitals com ara la formació d’una parella, la seva
dissolució o el naixement de fills/es tenen una gran incidència en el fet que
les persones decideixin canviar d’habitatge per tal d’adaptar millor la seva
residència i/o el seu entorn a les noves circumstàncies. Per últim, la
concentració espacial de minories culturals o ètniques és un fet habitual a les
grans metròpolis, contribuint també a l’estructuració de l’espai urbà. Aquest
fenomen sobretot ve explicat en gran mesura pel particular comportament
residencial de la població immigrada, el qual es veu marcat per un seguit de
constriccions derivades de les necessitats específiques d’aquest col·lectiu i de
la seva condició social, almenys durant els primers anys d’arribada al lloc
d’acollida. Per exemple, en la selecció del lloc de residència d’aquesta
població intervé de manera decisiva la distribució de l’oferta d’habitatges de
lloguer a la ciutat, especialment els de preu baix, així com la proximitat a les
xarxes socials de suport.
Un altre aspecte que cal destacar en relació a l’estructura socioresiencial és
que les desigualtats espacials i socials es reforcen entre si (Cassiers i
Kesteloot, 2012; Jessop et al., 2008; Musterd, 2005), de manera que les
dinàmiques de diferenciació residencial influeixen en la distribució
d’oportunitats i també en el benestar de la població (OCDE, 2014). És
precisament això el que s’ha d’entendre com a desigualtat urbana, la qual pot
considerar-se actualment com la nova qüestió urbana (Secchi, 2015). En
aquest sentit, la planificació urbana pot jugar un paper fonamental per
contribuir a millorar la cohesió social en les metròpolis, sobretot en un
context en què les grans ciutats tendeixen cada vegada més a fragmentar-se o
a polaritzar-se socioespacialment (Sassen, 1991; Castells i Mollenkopf, 1991;
Harloe i Fainstein, 1992; Marcuse i Van Kempen, 2000, 2002). Si bé els
problemes de desigualtat social no depenen únicament de les intervencions
urbanístiques, ni de l’ordenació del territori, un ús apropiat d’aquests
elements sí que pot contribuir a lluitar contra l’exclusió social, tot
minimitzant l’efecte de determinats aspectes de caràcter socioterritorial que
poden agreujar les desigualtats socials. Hi ha almenys tres qüestions que
s’han de considerar en aquest sentit a l’hora de planificar o dissenyar ciutats
més equitatives: les condicions d’habitabilitat, la distribució dels serveis i
equipaments i els transports (Carrera i López, 2014).
L’objectiu principal d’aquest treball, doncs, és precisament realitzar una
anàlisi de com ha evolucionat l’estructura socioresidencial en el conjunt dels
36 municipis que integren l’àrea metropolitana de Barcelona, així com
3
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
realitzar una diagnosi dels principals elements que siguin rellevants en termes
de desigualtat urbana i que es consideren susceptibles de poder ser
intervinguts a partir de la planificació urbanística com els que s’acaben
d’esmentar.
2. L’ESTRUCTURACIÓ DE L’ESPAI URBÀ
En general, el terme més estès per denominar l’estructuració espacial de la
població que té lloc a les grans aglomeracions urbanes és segregació, però
amb el pas del temps, aquest concepte s’ha tornat cada vegada més ambigu a
mesura que s’ha anat sotmetent ha diferents usos. Joan Vilagrasa (1995)
assenyala que una de les principals ambigüitats que arrossega actualment
aquest concepte és si apel·la a un fenomen que afecta al conjunt de la
població resident en una metròpoli o si, en canvi, defineix un fenomen en què
tan sol es veu involucrada una part concreta d’aquesta població. Aquesta
indeterminació apareix clarament al revisar les definicions que aporten
alguns autors rellevants en aquesta matèria. Per exemple, segons Massey i
Denton (1988), la segregació residencial és el grau de separació residencial
entre un o més grups socials respecte un altre grup, insistint, per tant, en què
es tracta d’un fenomen que afecta només a una part dels residents. Per altra
banda, Michael White (1988) es refereix a la segregació en sentit geogràfic
com la desigual distribució dels grups socials a través de l’espai físic, de
manera que l’hi atorga la connotació global. En els darrers anys, però, Peter
Marcuse (2001), que ha estat un dels autors que més s’ha esforçat en aclarir
conceptualment la diversitat de fenòmens d’estructuració socioresidencial
que tenen lloc a les grans aglomeracions urbanes, ha afirmat de manera
taxativa que la segregació només afecta a una part de la població urbana. A
més, l’autor remarca que la segregació es un procés, no un estat. Un procés a
través del qual un grup poblacional és forçat a agrupar-se a una àrea urbana
determinada. En aquest sentit, segons Marcuse, el concepte de segregació
faria referència exclusivament al procés de formació i manteniment d’un
gueto.
Paral·lelament, Marcuse (2001) proposa també d’altres conceptes per
anomenar els processos d’estructuració socioresidencial que concerneixen al
conjunt poblacional d’una ciutat. Entre ells destaca particularment per
l’interès d’aquesta recerca el d’agrupament (clustering), que descriu
simplement una dinàmica de concentració de grups socials homogenis en
determinades àrees urbanes. En aquest cas, l’autor considera que, a diferència
de la segregació, aquest procés no genera guetos, sinó agrupacions
(clusters). Aquesta noció d’estructuració socioespacial serveix per realitzar
una aproximació al concepte de diferenciació residencial. Es podria dir que
el que s’entén per una agrupació és molt similar al que s’entén per una àrea
4
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
socioresidencial, tot i que hi ha diferències. La segona va més enllà que la
primera, en la mesura en què a més de l’agrupació espacial d’un grup social
homogeni, també implica que aquesta concentració es produeix en una àrea
que presenta també una certa homogeneïtat territorial des del punt de vista
morfològic. Una àrea socioresidencial, per tant, és un fragment socioespacial
més o menys homogeni internament, que coexisteix amb altres fragments de
característiques diferents, amb els quals, conjuntament, formen l’estructura
socioresidencial d’una metròpoli. Partint d’aquest plantejament, la
diferenciació residencial fa referència precisament a aquesta distinció entre
els components (àrees socioresidencials) que conformen l’estructura
socioresidencial i defineix un estat, no un procés com en el cas de la
segregació, encara que sigui un estat precari i volàtil, potencialment canviant,
donat el dinamisme inherent que caracteritza l’espai urbà per naturalesa.
Duncan Timms (1975), és un dels primers autors que utilitza el terme de
diferenciació residencial i l’acompanya de la suggerent idea de mosaic urbà,
fent una referència gràfica als diferents fragments que composen l’estructura
socioresidencial de les grans ciutats. En aquest mateix sentit, Paul White
(1984) parla de calidoscopi residencial. Cal destacar també que el concepte
de diferenciació residencial comporta un caràcter socioeconòmic important,
que s’explicita en la pròpia composició etimològica de l’expressió, on
“diferenciació” al·ludeix a l’heterogeneïtat del rang social dels diversos grups
poblacionals, mentre que “residencial” situa la qüestió en el territori,
considerant l’espai des del punt de vista de la reproducció de les condicions
materials d’existència (Aurtenetxe, 1989).
Per tant, la diferenciació residencial reflecteix d’alguna manera la
diferenciació social en el territori (White, 1988), sobretot en la mesura en què
la localització diferenciada dels grups socials a la ciutat respon a lògiques de
jerarquia, de dominació i poder, en les quals es contraposen situacions
d’inclusió i exclusió o de privilegiats i privats (Castells, 2004). Segons
Marcuse (1993), aquesta connotació de jerarquia resulta més adient que la de
desigualtat proposada per altres autors (Harvey, 1977; Rodríguez, 2001). En
primer lloc, perquè parlar de desigualtat denota que la localització residencial
de les llars segueix una distribució lineal, cosa que no succeeix a l’espai urbà.
I, en segon lloc, perquè “igualtat” tendeix a ser sinònim d’uniformitat, la qual
cosa tampoc té sentit, ja que els emplaçaments territorials són únics. En
aquest sentit, la diferenciació residencial no comporta únicament
heterogeneïtat en l’ocupació urbana, sinó que també provoca que les
relacions socioespacials de proximitat i distància entre els grups socials
siguin diferents en funció del seu lloc de residència (Barbosa, 2001). Una
altra de les característiques importants de la diferenciació residencial és la
seva naturalesa híbrida, ja que com s’ha assenyalat anteriorment integra
elements tant socials com de morfologia territorial. Aquesta característica
respon a que les divisions residencials presenten una localització geogràfica
5
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
que habitualment correlaciona amb les divisions socials (Marcuse, 2001). Per
exemple, resulta lògic que les classes altes resideixin sempre en un entorn
més favorable que les classes obreres. I no només això, sinó que la correlació
entre la tipologia de l’habitatge i el nivell de renda acostuma a ser també
elevada, en la mesura en què l’accés a l’habitatge es troba fortament marcat
per un “model selectiu” que filtra els ocupants dels habitatges en funció del
seu poder adquisitiu (Alguacil et al., 2013).
Partint d’una idea molt similar a la de diferenciació residencial, Peter
Marcuse i Ronald Van Kempen elaboren una tipologia teòrica d’àrees
socioresidencials a través de la qual recullen la diversitat de formes urbanes
presents a les metròpolis globalitzades contemporànies (Marcuse, 1993;
Marcuse i Van Kempen, 2000). Aquesta tipologia constitueix la base a partir
de la qual desenvolupen el model de ciutat esquarterada (quartered city)
com a resposta al model de ciutat dual (dual city) plantejat per Saskia Sassen
(1991). Els tipus d’àrees socioresidencials que conformen la tipologia
d’aquests autors són els següents:
a)
Àrees residencials luxoses (Luxury housing): són àrees on
resideix la població amb rendes més elevades de la ciutat.
Formades per habitatges de gran qualitat i superfície, on
predominen les cases unifamiliars aïllades. Quan es tracta
d’urbanitzacions tancades amb mesures de seguretat elevades i
que en ocasions també inclouen activitats d’oficina i comercial,
s’utilitza també el terme Citadels.
b)
Ciutat gentrificada (Gentrified city): les àrees gentrificades es
localitzen als nuclis històrics regenerats de les ciutats. La seva
conformació està directament vinculada al canvi en la estructura
productiva de l’economia. Es tracta de les zones on resideix la
creixent mà d’obra qualificada que requereix el sistema
productiu postindustrial, com a professionals o tècnics qualificats
de perfil més aviat jove, als que també se sumen yuppies o
cosmopolites, que habitualment viuen sols o en parella sense
fills. L’arribada d’aquest perfil social als barris cèntrics de les
grans ciutats desplaça als anteriors residents, generalment a
famílies de baix poder adquisitiu. Majoritàriament, aquestes
transformacions dels nuclis històrics venen precedides per
operacions públiques de regeneració urbana que inclouen la
construcció d’habitatges atractius per la classe mitjana, així com
la localització d’equipaments culturals i d’oci enfocats
principalment als gustos i els estils de vida d’aquesta classe
social.
6
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
c)
Ciutat suburbana (Suburban city): es tracta d’àrees residencials
poc denses situades a la perifèria urbana. Entre els seus residents
tenen una forta presència les famílies amb fills, predominantment
de classe mitjana, que viuen a grans urbanitzacions en cases de
propietat unifamiliars aparellades o no. La concentració de
famílies amb fills en habitatges de propietat, però, no és exclusiu
de les zones de baixa densitat, també es poden trobar àrees
residencials similars en àmbits més densos on les cases
unifamiliars són substituïdes per blocs de pisos, com per
exemple, barris de nova construcció que atrauen la mobilitat
residencial de les llars de nova formació o amb fills petits.
d)
Ciutat de blocs (Tenenment city): es refereix a àrees
socioresidencials conformades per grans blocs de pisos amb un
perfil de residents de classe obrera, tant de coll blau com de coll
blanc, on predomina també població que passa temporades a
l’atur i pensionistes. En aquestes zones urbanes els preus dels
habitatges acostumen a ser més assequibles, de manera que
també són freqüentades per la població jove emancipada. Aquest
tipus d’àrees socioresidencials són les que estarien tendint a
reduir-se a les ciutats postindustrials en favor de l’expansió de
les àrees gentrificades i de les àrees socialment vulnerables.
e)
Enclavament ètnic (Ethnic enclave): es tracta d’un subtipus
d’àrea residencial de classe obrera tradicional que reuneix
població amb una mateixa característica ètnica, religiosa o
cultural, la qual es congrega per protegir el seu benestar com a
comunitat minoritària a la ciutat.
f)
Ciutat abandonada (Abandoned city): són les àrees
socioresidencials dels exclosos socialment, situades habitualment
a la perifèria urbana, però també poden estar localitzades a zones
cèntriques, generalment als nuclis històrics de les ciutats. Es
caracteritzen per l’elevada vulnerabilitat social dels seus
habitants com a conseqüència de l’elevat atur i el predomini de
economies informals.
Aquesta concepció de l’estructura urbana no és rígida, sinó fluida, varia amb
el pas del temps i canvia de ciutat a ciutat en funció de les circumstàncies
contextuals. A més, s’ha d’entendre que aquesta tipologia d’àrees
socioresidencials recull tipus ideals formulats de manera teòrica, la qual cosa
no vol dir que estiguin presents a totes les ciutats, ni que quan es donen
compleixin exactament amb les característiques que es plantegen a nivell
teòric. Tot i així, aquesta tipologia aporta una molt bona referència per
7
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
contrastar amb resultats empírics la situació real de casos concrets, que és
exactament l’exercici que es realitza en aquest paper.
3. ASPECTES METODOLÒGICS: DE LA INDUCCIÓ A UN
ENFOCAMENT DEDUCTIU EN L’ESTUDI DE LA DIFERENCIACIÓ
RESIDENCIAL
Tradicionalment, l’estudi de l’estructura social-residencial ha estat vinculat a
l’ecologia urbana, concretament amb l’anàlisi d’àrees socials (Shevky i Bell,
1955; Shevky i Williams, 1949) primer i, posteriorment, amb l’ecologia
factorial. L’ecologia factorial, agrupa un conjunt de treballs 2 que tenen com a
element comú l’ús d’un mètode particular d’estudi dels eixos que estructuren
i que marquen la diferenciació del espai urbà. El mètode implica l’aplicació
d’una tècnica d’anàlisi estadístic multivariable, l’anàlisi factorial,
principalment l’anàlisi de components principals. Aquest tipus d’anàlisi
estadístic agrupa les variables utilitzades segons el seu nivell de correlació,
les aïlla de la resta i genera els anomenats factors. Aquest mètode garanteix la
independència dels factors o eixos que estructuren la ciutat i possibilita la
descripció de les cèl·lules ecològiques més o menys homogènies (Murdie,
1969). Habitualment les variables que s’inclouen en aquest en aquest tipus
d’anàlisi són similars a les utilitzades a l’anàlisi d’àrees socials, relacionades
amb aspectes demogràfics, socioeconòmics i habitacionals. Però la principal
diferència respecte a l’anàlisi d’àrees socials és que el seu plantejament no
emana d’un esquema deductiu, sinó que l’ecologia factorial segueix una
pauta merament inductiva, la qual cosa aporta una major flexibilitat i
possibilitat d’introduir una major varietat d’indicadors en l’anàlisi. Aquesta
circumstància permet identificar nous eixos estructurants no contemplats a la
teoria de l’anàlisi d’àrees socials, al mateix temps que dota al mètode d’una
major versatilitat a l’hora de realitzar comparacions entre metròpolis de
diferents països o a l’hora de realitzar anàlisis evolutius.
No obstant això, les principals crítiques que rep aquest mètode se centren
precisament en el seu marcat caràcter inductiu i la manca de base teòrica
(Marcuse i Van Kempen, 2000; Timms, 1975). Tanmateix encara hi ha autors
que defensen la utilitat de l’ecologia factorial com a instrument per l’estudi
2
Aquest tipus d’estudis es van aplicar durant les dècades dels anys 60 i 70 en un gran
nombre de ciutats nord-americanes (Murdie, 1969; Rees, 1968; Stahura, 1979;
Sweetser, 1965; Tryon, 1955) i també europees (Pedersen, 1967, Burgel, 1972, Brady,
1975), així com d’altres llocs del món (Abu-Lughod, 1969; Berry i Rees, 1969). A
Espanya, en canvi, aquesta línia de recerca es consolida amb un cert retard, essent
desenvolupada sobretot als anys 80 (Abrahamson i Johnson, 1974; Aurtenetxe, 1989;
Basulto i Arias, 1989; del Campo, 1983; Díaz, 1986; Fernández, 1978; Ferras, 1977;
González, 1987; Jiménez-Blasco, 1987; Solà-Morales, 1970).
8
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
dels patrons de canvi socioresidencial que es produeixen a la societat
postindustrial (Hatz, 2009). Per altra banda, darrerament també s’han
dissenyat metodologies més complexes que, per tal d’obtenir una major
precisió analítica, complementen l’anàlisi factorial amb d’altres tècniques
d’anàlisi. Per exemple, hi ha investigacions on s’encadena l’anàlisi factorial
amb l’anàlisi de conglomerats i a més s’afegeix un anàlisi discriminant
(Rodríguez, 2000) o s’integren dades d’enquesta (Costa i Porcel, 2013;
Lozares i Domínguez, 1993; 1996; Lozares, López-Roldán, i Flores, 2003).
També s’han aplicat índexs de segregació, com l’índex de Moran, als
resultats de l’anàlisi factorial (Pérez i Santos, 2011) o, fins i tot, s’ha articulat
una anàlisi de conglomerats amb l’anàlisi d’informació qualitativa (Duhau i
Giglia, 2008).
La metodologia emprada en aquesta recerca per analitzar l’àrea metropolitana
de Barcelona es troba en aquesta línia d’innovació metodològica, però
buscant a més superar les limitacions de l’esquema inductiu propi de
l’ecologia factorial. En aquest cas, s’ha previst un disseny metodològic
multimètode (Brewer i Hunter, 2006; Morse, 2003) basat en la integració de
diferents dades quantitatives: dades del Cens de població i habitatges, bases
cartogràfiques i dades de l’Enquesta de condicions de vida i hàbits de la
població3. Aquesta estratègia metodològica s’orienta a corregir, a partir de la
complementarietat de les diferents dades utilitzades, les febleses o les
limitacions que presenten per si soles a l’hora de cobrir l’objecte d’estudi
(Brewer i Hunter, 2006). Es tracta, per tant, d’un model de triangulació
complementari (Erzberguer i Kelle, 2003), on els diferents tipus de dades
s’usen per obtenir una visió ampliada del domini estudiat, articulat des de
diferents angles, fent arribar unes dades on no arriben les altres, amb la
intenció de millorar la interpretació de l’anàlisi i d’aprofundir en el
coneixement del fenomen . El resultat és el d’un conjunt d’anàlisis de dades
diferents que s’integren entre sí conservant la seva pròpia naturalesa i
aportant una àmplia i rica visió de l’objecte d’estudi (Moran-Ellis et al.,
2006). La diversitat d’aspectes que es reuneixen amb les diferents dades
permet explorar vàries dimensions del fenomen investigat, facilitant i
incrementant la seva comprensió en la mesura en què s’obté la seva
“fotografia completa” (Erzberguer i Kelle, 2003). En definitiva, l’ús de
diverses dades triangulades permet comprendre amb major profunditat el
fenomen, afegint rigor, amplitud i profunditat a la investigació.
En el cas que es presenta, com ja s’ha esmentat, s’integren dades censals,
cartogràfiques i d’enquesta, amb les quals s’aconsegueix aprofundir en el
coneixement de l’estructura socioresidencial de l’àrea metropolitana de
3
Per una explicació més aprofundida d’aquesta metodologia vegeu Porcel et al.
(2011) i Costa i Porcel (2013).
9
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Barcelona. En primer lloc, les dades del cens, al tractar-se de dades
poblacionals, ofereixen un gran abast territorial, arribant a escala
inframunicipal i permeten estructurar totes i cada una de les seccions censals
de l’àrea metropolitana de Barcelona a partir d’informació social i territorial.
En segon lloc, les bases cartogràfiques i el treball amb SIG aporta a les dades
anteriors una dimensió espacial precisa, fent possible mantenir una visió
analítica ancorada al territori objecte d’estudi. Finalment, les dades
provinents d’enquesta, molt més àmplies i diverses en termes de contingut
que les disponibles en el cens, complementen les informacions
socioterritorials, incrementant l’exhaustivitat de la caracterització de les àrees
socioresidencials resultants de l’anàlisi.
Taula 1. Implicacions de les diferents dades en relació a l’objecte d’estudi
Tipus de dada
Limitacions per
cobrir l’objecte
d’estudi
Potencialitats per
cobrir l’objecte
d’estudi
Dimensió que
cobreix de
l’objecte d’estudi
Dades
poblacionals
Informació
socioterritorial
disponible limitada
Abast territorial
absolut de dades
socioterritorials
Estructura
Bases
cartogràfiques
Manca
d’informació social
Localització de
resultats d’anàlisis
Ubicació espacial
Abast territorial
molt limitat
Diversitat
d’informació
socioterritorial
Contingut
socioterritorial
Dades
d’enquesta
Font: Elaboració pròpia
L’estructura del mètode que s’ha seguit consta de dues fases: a la primera, es
construeix una tipologia d’àrees socioresidencials que serveix per estructurar
el territori objecte d’estudi a partir d’una seqüència d’anàlisi de components
principals i d’anàlisi de classificació automàtica 4. Les unitats d’anàlisi han
estat les seccions censals i s’ha d’explicitar que la implementació d’aquestes
tècniques d’anàlisi multivarible s’ha realitzat per separat a la ciutat central i a
la primera corona metropolitana. Aquesta decisió ve justificada pel fet que,
com han demostrat alguns estudis, les dinàmiques d’estructuració
socioespacial són molt diverses entre el centre i la perifèria (Rees, 1968;
Stahura, 1979), de manera que si no es diferencien a l’anàlisi es poden
produir biaxos importants en els resultats. Per altra banda, també és important
assenyalar que a l’hora de decidir la classificació resultant no s’han seguit els
4
Aquesta seqüència d’anàlisis està força estandarditzada en l’àmbit de les ciències
socials per a la construcció de tipologies. Per consultar altres exemples d’aplicacions
vegeu: (Cea D'Ancona, 2004; Domínguez i López-Roldán, 1996; Lozares, Martín, i
López-Roldán, 1998; López-Roldán, 1996).
10
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
criteris estrictament estadístics, sinó que s’ha prioritzat l’encaix dels tipus
resultants amb els tipus teòrics proposats a la tipologia d’àrees
socioresidencials de Marcuse i Van Kempen descrita anteriorment (Marcuse,
1993; Marcuse i Van Kempen, 2000)5. D’aquesta manera, s’ha superat
l’orientació inductiva d’aquest tipus d’anàlisi, passant a introduir un criteri
deductiu a l’hora de construir la tipologia que facilita la interpretació dels
resultats. Les variables sobre les quals s’ha realitzat tota aquesta anàlisi
queden recollides a la taula 2.
Taula 2. Relació de dimensions d’estructuració espacial i variables
utilitzades a l’anàlisi de components principials i a l’anàlisi de conglomerats
Dimensions
Estutatus social
Estatus familiar/Curs
vital
Origen cultural
Estructura de la
propietat
Morfologia urbana
Variables
Relació amb l'activitat dels membres de la llar
Categoria socioprofessional
Situació de treball
Sector d'activitat
Taxa d'atur
Taxa d'ocupació
Taxa d'activitat
Nivell d'estudis
Nombre de membres de la llar
Estructura de la llar
Edat
Lloc de naixement
Anys de residència a Catalunya
Coneixement del català
Règim de tinença de l'habitatge
Superfície de l'habitatge
Any de construció de l'habitatge
Nombre de plantes de l'edifici de residència
Estat de l'edifici de residència
Font: Elaboració pròpia.
Posteriorment, a la segona fase, una vegada construïda la tipologia, es
descriuen i s’analitzen els diferents tipus d’àrees socioresidencials a partir de
la combinació d’informació de tipus social provinent de l’enquesta i
territorial a partir de les capes SIG.
5
Una pràctica similar és suggerida per Haase i Pratschke (2005) a l’hora de
seleccionar el nombre de factors en una Anàlisi de Components Principals.
11
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 1. Articulació dels diferents tipus d’anàlisi
Font: Elaboració pròpia
4. FRAGMENTS D’UNA METRÒPOLIS: CARACTERITZACIÓ I
EVOLUCIÓ DELS TIPUS D’ÀREES SOCIORESIDENCIALS A
L’ÀREA METROPOLITANA DE BARCELONA
Segons l’anàlisi realitzada, l’àrea metropolitana de Barcelona s’estructura
l’any 2011 en 6 tipus d’àrees socioresidencials: àrees residencials de classes
mitjanes i altes, barris de noves classes mitjanes urbanes, àrees d’afluència
de famílies amb fills, àrees mixtes de classes intermèdies, barriades obreres i
zones envellides i degradades. No obstant, com es pot observar a la taula 3 i
també a les figures 2, 3 i 4, aquesta estructura s’ha anat modificant des de
1991, tornant-se complexa.
12
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 3. Distribució de seccions censals i d’habitants segons àrees socioresidencials. Àrea
metropolitana de Barcelona, 1991-2011
Seccions censals urbanes
(%)
1991
2001
2011
Àrees residencials de classes mitjanes i
altes
Barris de noves classes mitjanes urbanes
1991
2001
2011
15,4
26,3
10,6
14,8
25,3
10,5
..
..
12,9
..
..
13,5
..
..
..
..
..
0,0
Àrees mixtes de classes intermèdies
56,5
44,3
35,5
59,1
47,2
34,7
Barriades obreres
20,5
22,8
36,4
20,6
21,5
34,8
7,6
6,6
4,6
5,6
6,1
6,5
100,0
100,0
100,0
100,0
100,0
100,0
3,5
4,8
6,8
4,0
7,0
8,5
..
..
..
..
..
..
..
7,0
8,2
..
8,3
11,8
30,0
27,5
31,6
31,7
30,4
32,6
62,3
52,0
37,2
60,2
46,4
32,4
4,2
8,7
16,2
4,0
7,8
14,7
100,0
100,0
100,0
100,0
100,0
100,0
11,3
17,4
8,7
9,8
16,5
9,5
..
..
6,4
..
..
6,8
..
2,9
4,2
..
4,0
5,9
47,4
37,4
33,5
46,5
39,1
33,7
34,9
34,8
36,8
38,9
33,5
33,6
6,4
7,5
10,5
4,9
6,9
10,6
100,0
100,0
100,0
100,0
100,0
100,0
Àrees d'afluència de famílies amb fills
Barcelona
Població (%)
Zones envellides o degradades
Total
Àrees residencials de classes mitjanes i
altes
Barris de noves classes mitjanes urbanes
Àrees d'afluència de famílies amb fills
Resta AMB Àrees mixtes de classes intermèdies
Barriades obreres
Zones envellides o degradades
Total
Àrees residencials de classes mitjanes i
altes
Barris de noves classes mitjanes urbanes
Àrees d'afluència de famílies amb fills
Total AMB Àrees mixtes de classes intermèdies
Barriades obreres
Zones envellides o degradades
Total
Font: INE. Cens de la Població i Habitatge
Els tipus d’àrees socioresidencials resultants són equiparables, amb més o
menys matisos, amb la majoria de tipus d’àrees socioresidencials que
plantegen Marcuse i Van Kempen (2000) a nivell teòric (taula 4). De fet,
l’existència de matisos justifica que els noms dels tipus d’àrees
socioresidencials empírics no s’ajustin als teòrics, tot i que en essència sí que
es pot trobar una correspondència clara:
13
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
a)
Àrees de classes mitjanes i altes, aquest tipus d’àrea socioresidencial es
correspon amb les àrees residencials luxoses en la mesura en què és allà
on es concentren residencialment els estrats socials més alts i on
predominen els habitatges de més qualitat i de superfície més gran de
l’àrea metropolitana de Barcelona. No obstant això, aquest tipus d’àrea
socioresidencial apareix a la metròpolis Barcelonina amb un caràcter
morfològic més divers que en el plantejament teòric. És a dir, no només
es limita predominantment a zones de baixa densitat amb cases
unifamiliars aïllades, sinó que, a part d’això, també té una forta presència
a la ciutat compacta. A més, en termes de composició social, el tipus
teòric descriu més aviat àrees residencials formades bàsicament per una
elit social força extrema, mentre que el tipus empíric inclou una visió
més àmplia, incloent, a part de les classes altes, les classes mitjanes.
b) Barris de noves classes mitjanes urbanes, els trets que determinen la
similitud d’aquest tipus d’àrea socioresidencial amb la ciutat gentrificada
és el predomini de residents de perfil professional qualificat, amb un pes
important d’estrangers, aparentment amb menor poder adquisitiu que els
residents en les àrees de classes mitjanes i altes, que viuen sols o en
parella sense fills i en habitatges de lloguer localitzats en zones
cèntriques. Per altra banda, el que diferencia aquesta forma espacial
empírica respecte el seu referent teòric és que abasta àrees que van més
enllà dels nuclis antics —tot i que també té una presència rellevant en
aquests indrets—, i que, per tant, difícilment es poden considerar
únicament com a àrees gentrificades.
c)
Àrees d’afluència de famílies amb fills, com el seu referent teòric, la
ciutat suburbana, el principal tret d’aquest tipus d’àrea socioresidencial
és el predomini entre els seus residents de famílies amb fills i
propietàries del seu habitatge. No obstant això, en el cas del sistema
metropolità de Barcelona aquestes àrees tenen un caràcter molt més
conjuntural que en el plantejament teòric. Les àrees d’afluència de
famílies amb fills es troben directament associades a les pautes
residencials que es van produir arrel del boom immobiliari, molt
marcada per l’adquisició d’habitatges en propietat davant les facilitats de
crèdit que oferia el sistema financer aleshores. Això fa que un dels trets
de major pes idiosincràtic d’aquestes àrees, a part dels que ja s’han
assenyalat, sigui que els residents portin poc temps vivint a l’habitatge i
que tinguin un deute hipotecari pendent. En aquest sentit, la localització
en àrees de baixa densitat, que és un dels aspectes estereotípics del
concepte suburbà i que recull el tipus teòric, no té gaire rellevància en la
definició del tipus d’àrees socioresidencials, de fet, més aviat es troben
14
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
més presents en zones d’urbanització compacta de fora de Barcelona
ciutat, particularment l’any 2011.
d) Àrees mixtes de classes intermèdies i Barriades obreres, aquests dos
tipus d’àrees socioresidencials es corresponen amb el mateix tipus teòric,
la ciutat de blocs. Són les dues àrees que aglutinen el gruix dels
treballadors semiqualificats tant de serveis com de la indústria. En tot
cas, s’ha considerat important mantenir-les separades, ja que hi ha
diferències importants entre totes dues. D’una banda, les àrees mixtes de
classes intermèdies són força heterogènies internament, d’aquí el terme
“mixtes” en la seva denominació, trobant-se entre els seus residents
treballadors predominantment de serveis semiqualificats, tot i que també
es percep la presència de treballadors qualificats. En qualsevol cas, es
tracten majoritàriament de treballadors de coll blanc catalanoparlants.
Per altra banda, a les barriades obreres es concentren sobretot
treballadors industrials, de coll blau, que han anat essent substituïts amb
el pas dels anys per treballadors dels serveis no qualificats. Però sobretot
un dels trets distintius més importants d’aquest tipus d’àrea
socioresidencial és que acull a població majoritàriament
castellanoparlant, protagonistes o descendents de les diverses onades
migratòries procedents de la resta de l’Estat espanyol que va rebre la
demarcació de Barcelona durant el segle XX, així com també part de la
població estrangera arribada en la darrera onada d’immigració
internacional.
e)
Zones envellides o degradades, aquestes àrees es caracteritzen pels
dèficits que presenten tant els habitatges com el mobiliari urbà, així com
per l’alta presència de gent gran entre els seus residents. Es tracta de
zones que apleguen també una proporció elevada de població estrangera
immigrada i de treballadors no qualificats i, a més, és on es localitza una
incidència més intensa de les situacions d’atur. Tots aquests trets situen a
aquest tipus d’àrees socioresidencials com el més vulnerable en termes
socials i urbanístics i, en aquest sentit, es correspon en essència amb el
tipus teòric de la ciutat abandonada. Tot i així, el tipus teòric es limita a
englobar situacions molt més extremes que les que apareixen a nivell
empíric a Barcelona, potser més pròpies de ciutats nord-americanes o
llatino-americanes que no pas de ciutats europees.
15
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 4. Evolució de la tipologia d’àrees socioresidencials de l’àrea metropolitana de
Barcelona, 1991-2011
Tipologia d’àrees socioresidencials resultant
Tipologia d’àrees
socioresidencials teòrica
(Marcuse, 1993; Marcuse i Van
Kempen, 2000)
1991
2001
2011
Àrees de classes mitjanes i
altes
Àrees de classes mitjanes
i altes
Àrees de classes mitjanes
i altes
Àrees residencials luxoses
(Luxury housing)
-
-
Barris de noves classes
mitjanes urbanes
Ciutat gentrificada
(Gentrified city)
Àrees d’afluència de
famílies amb fills
Àrees d’afluència de
famílies amb fills
Ciutat suburbana
(Suburban city)
Àrees mixtes de classes
intermèdies
Àrees mixtes de classes
intermèdies
Àrees mixtes de classes
intermèdies
Barriades obreres
Barriades obreres
Barriades obreres
-
-
-
Zones envellides o
degradades
Zones envellides o
degradades
Zones envellides o
degradades
Ciutat de blocs
(Tenement city)
Enclavament ètnic
(Ethnic enclave)
Ciutat abandonada
(Abandoned city)
Font: Elaboració pròpia.
Per últim, cal destacar que l’únic tipus d’àrea socioresidencial que no
s’identifica empíricament a l’àrea metropolitana de Barcelona és
l’enclavament ètnic. Això no vol dir que no hi hagi pautes de concentració
residencial de població estrangera o procedents d’un país concret en un àrea
determinada de la conurbació de Barcelona, sinó que no es detecta cap àrea
amb un pes rellevant en l’estructura socioresidencial que s’aproximi a aquest
tipus teòric. És precís tenir en compte que quan Marcuse i Van Kempen
(2000) parlen d’enclavament ètnic es refereixen més aviat a la idea de
comunitats urbanes (Gans, 1962; Suttles, 1968), composades en una
proporció molt elevada per població d’un mateix origen cultural o d’una
mateixa ètnia diferent a la majoritària, que continuen mantenint i conservant
les pautes culturals i de consum corresponents al seu lloc d’origen i que no
necessàriament presenten un perfil socialment vulnerable. Malgrat la intensa
arribada d’immigració internacional que es va produir amb el tombant de
segle aquestes realitats socioespacials no s’han conformat fins ara a l’àrea
metropolitana de Barcelona, tal com apunten també els darrers estudis més
específics que s’han realitzat sobre aquesta qüestió (Galeano, Sabater, i
Domingo, 2014; Martori i Apparicio, 2011). En aquest sentit, a diferència
d’altres ciutats, l’assimilació residencial del gran volum de estrangers
16
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
immigrants que ha rebut en els darrers anys Barcelona i la seva àrea
metropolitana s’ha produït d’una forma més aviat dispersa, integrant-se amb
la població autòctona principalment en nuclis antics i en barriades obreres
(Musterd i Fullaondo, 2008).
A continuació, s’analitza de forma descriptiva cadascun dels tipus d’àrees
socioresidencials per tal de caracteritzar-los de forma detallada. En aquesta
anàlisi s’incideix en com han evolucionat les diferents formes urbanes tant en
la seva composició interna, atenent els eixos d’estatus social, curs vital,
origen geogràfic i morfologia urbana, així com en els patrons d’ocupació
territorial que han seguit.
17
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 2. Àrees socioresidencials. Àrea metropolitana de Barcelona, 1991
18
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 3. Àrees socioresidencials. Àrea metropolitana de Barcelona, 2001
19
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 4. Àrees socioresidencials. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
20
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
4.1. Àrees residencials de classes mitjanes i altes
Les àrees residencials de classes mitjanes i altes, engloben els indrets més
exclusius de la conurbació barcelonina i tenen una presència important a la
ciutat central. Principalment, aquesta forma urbana es correspon amb barris
de la zona alta del municipi de Barcelona com ara Pedralbes, Sarrià, Sant
Gervasi–La Bonanova, El Putxet i El Farró, Sant Gervasi–Galvani, Les Tres
Torres o Vallvidriera i El Tibidabo, mentre que a la resta de l’àrea
metropolitana de Barcelona destaquen les zones de Valldoreix i La Floresta a
Sant Cugat; Bellaterra a Cerdanyola del Vallès; La Mallola i La Miranda a
Sant Just Desvern; Finestrelles, Ciutat Diagonal i el Centre de Esplugues de
Llobregat; i a l’àrea circumdant de l’Avinguda Diagonal i l’Avinguda Ciutat
de Málaga a Castelldefels.
Figura 5. Àrees residencials de classes mitjanes i altes
Carrer de Modolell
Barcelona (2014)
Carrer de Saragossa
Sant Cugat del Vallès (2014)
Avinguda 309
Castelldefells, (2014)
Carrer Major
Sant Just Desvern, (2014)
Font: © Google Street View.
21
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Com el seu nom indica, en aquestes àrees hi resideix l’elit de la societat
metropolitana, així com les classes mitjanes-altes (figura 6). Al 2011, més de
dos terços dels seus residents són directius o professionals (67,7%), una
proporció que ha anat augmentant en les darreres dècades, mantenint-se molt
per sobre dels valors que registra en el seu conjunt l’àrea metropolitana de
Barcelona. Com és lògic, la concentració de rendes altes (rendes per sobre del
150% de la mediana) també és important entre els residents d’aquestes àrees
socioresidencials, tot i que el seu percentatge s’ha reduït entre 1991 (65,1%) i
2011 (44,1%). De fet, en els darrers anys aquest tret ha perdut lleugerament
pes idiosincràtic per aquest tipus d’àrees, tot i que continua essent un element
característic.
Figura 6. Evolució indicadors d’estatus social de les àrees residencials de classes mitjanes i altes (AMB=100).
Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Nivell d'estudis. Població de 25 anys i més
Categoria professional. Població ocupada
300
250
250
200
200
150
150
100
100
AMB
AMB
50
50
0
0
1990
2000
Estudis superiors
Estudis sendaris postobligatoris
1990
2011
2000
Directius i professionals
Petits empresaris i autònoms
Treballadors semiqualifcats de la indústria o no qualificats
Estudis obligatoris o inferiors
2011
Ocupacions intermèdies
Treballadors semiqualificats de serveis
Relació amb l'activitat dels membres de la llar. Població de 18 anys i més
Estratificació de renda. Població de 18 anys i més
140
300
120
250
100
AMB
200
80
150
60
100
AMB
50
40
20
0
0
1990
2000
Més del 150% de la mediana
Del 50 al 150% de la mediana
1990
2011
Tots inactius
Tots els actius ocupats i aturats
Fins al 50% de la mediana
2000
2011
Tots els actius ocupats
Tots els actius aturats
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000; Idescat i IERMB. Enquesta de condicions
de vida i hàbits de la població, 2011.
Per altra banda, l’evolució de la relació amb l’activitat dels membres de la
llar mostra com l’impacte de la destrucció d’ocupació en el context de crisi
ha estat molt menor en aquestes àrees que en el conjunt de l’àrea
22
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
metropolitana de Barcelona. Si bé en les àrees residencials de classes altes i
mitjanes la població que viu a llars amb tots els actius ocupats ha disminuït
entre 2001 i 2011 un 3,8% (del 74,4% al 71,6%), a l’àrea metropolitana de
Barcelona ho ha fet en un 21,7% (del 69,0% al 54,0%). És per això que en els
darrers anys el fet de viure en una llar amb tots els membres actius ocupats ha
guanyat pes identitari en aquest tipus d’àrea socioresidencial, just al contrari
del que ha passat amb la població que viu a llars amb tots els membres actius
aturats.
A diferència de l’estatus social, la contribució de l’eix del curs vital en la
definició d’aquest tipus àrees socioresidencials és més aviat irrellevant
(figura 7). Potser l’aspecte més significatiu és que aquestes àrees han
augmentat el seu caràcter familiar, sobretot en els darrers anys. Entre 2001 i
2011 la proporció de residents que viu en llars composades per parelles amb
fills ha passat del 34,1% al 38,9%, situant-se aquest darrer any per sobre del
percentatge del conjunt de l’àrea metropolitana de Barcelona (30,9%).
Paral·lelament, altres situacions de convivència que denoten l’absència de
menors dependents a les llars com ara llars de parelles sense fills o llars
unipersonals, es troben infrarepresentades en aquest hàbitat urbà en relació a
la pauta general.
Una altra qüestió que és important assenyalar en termes de curs vital és que la
proporció de famílies que viu en habitatges de propietat totalment pagada ha
anat creixent en aquestes àrees (del 43,9% en 1991 al 57,5% en 2011) en
detriment dels residents que viuen en habitatges de lloguer (del 35,8% en
1991 al 18,8% en 2011). Aquesta tendència ha reforçat la importància de les
famílies propietàries com a tret distintiu d’aquestes àrees, particularment en
els darrers anys com es pot observar a la figura 7.
23
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 7. Evolució indicadors de curs vital de les àrees residencials de
classes mitjanes i altes (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 19902011
Estadi en el curs vital. Població de 18 anys i més
200
150
AMB
100
50
0
1990
Joves no emancipats
Monoparentals
Població gran (65 i més anys)
2000
2011
Vivint amb altres persones
Vivint en parella amb fills
Vivint en parella
Unipersonal
Règim de tinença de l'habitatge. Població de 18 anys i més
180
160
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
Propietat totalment pagada
Lloguer
2011
Propietat amb pagaments ajornats
Un altre tipus de règim de tinença
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
En relació a l’origen geogràfic, l’any 2011 la majoria de la població que
resideix en àrees residencials de classes mitjanes i altes és nascuda a
Catalunya, tot i que entre 2001 i 2011 la proporció d’aquesta població s’ha
reduït considerablement, passant del 77,3% al 66,1% (figura 8). Segurament
per aquest motiu aquest tipus d’àrees han perdut part del seu caràcter
catalanoparlant, tot i que aquest tret encara es manté de manera significativa
en relació a d’altres tipus d’àrees socioresidencials.
24
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 8. Evolució indicadors d’origen geogràfic de les àrees de classes
mitjanes i altes (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Lloc de naixement. Població de 18 anys i més
350
300
250
200
150
100
AMB
50
0
1990
2000
Nascuts a Catalunya
Estrangers de països amb PIB alt
2011
Nascuts a la resta de l'Estat
Estrangers de països amb PIB baix
Llengua d'ús habitual. Població de 18 anys i més
300
250
200
150
100
AMB
50
0
1990
Català
2000
Castellà
2011
Ambdues
Altres
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
Tot i així, la presència de residents estrangers, malgrat que en proporcions
petites, ha estat des dels inicis dels anys 90 una característica diferenciadora
d’aquestes àrees, particularment els procedents de països d’Amèrica del Nord
o de països de l’UE-15. No obstant això, d’un banda, la forta arribada de
població estrangera que es va produir a partir de finals del segle XX, la qual
ha seguit un patró d’assentament més aviat dispers en l’estructura residencial
metropolitana (Musterd i Fullaondo, 2008), i, d’altra banda, el sorgiment de
noves formes urbanes com els barris de noves classes mitjanes urbanes que,
com es veurà més endavant, aglutinen una part important dels estrangers
25
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
procedents de països amb un PIB alt, ha fet que en aquests últims anys
aquesta característica hagi perdut pes en la idiosincràsia d’aquestes àrees.
Figura 9. Evolució indicadors de morfologia urbana de les àrees de classes
mitjanes i altes (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Any de construcció de l’habitatge. Població de 18 anys i més
180
160
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
Abans de 1961
2000
Entre 1961 i 1980
2011
Entre 1981 i 2000
Després de 2000
Superfície de l'habitatge. Població de 18 anys i més
600
500
400
300
200
100
AMB
0
1990
Fins 50 m2
De 101 a 130 m2
2000
De 51 a 70 m2
Més de 130 m2
2011
De 71 a 100 m2
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
La morfologia urbana d’aquest tipus d’àrea socioresidencial és diversa,
abasta des de cases o xalets unifamiliars situats a urbanitzacions poc
integrades als nuclis urbans, fins a pisos de grans superfícies. L’any 2011
més de la meitat de la població resident viu en habitatges de més de 100 m2
26
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
(65,6%) i pràcticament un terç ho fa en habitatges de 130 m 2 o més (33,2%),
unes proporcions que se situen molt per sobre de la resta d’indrets
metropolitans.
Malgrat aquesta diversitat en la morfologia urbana, s’ha de dir que les àrees
residencials de classes mitjanes i altes han tendit cada cop més en els darrers
anys a tornar-se un àmbit de més baixa densitat. Si bé, entre 1991 i 2011 la
superfície ocupada per aquest tipus d’àrea socioresidencial ha augmentat dels
26,88 km2 als 40,21 km2, la proporció de població metropolitana resident
s’ha mantingut al voltant del 9,5%. Aquests resultats demostren clarament
com durant aquest període aquesta forma urbana ha anat progressivament
ocupant més superfície de sòl, pràcticament el doble, essent utilitzat
residencialment pel mateix volum de població. Aquest fenomen s’ha
d’associar necessàriament amb la sortida residencial de les classes mitjanes i
altes tradicionals de la ciutat compacta. De fet a la figura 10 es pot observar
clarament com l’expansió de les àrees residencials de classes mitjanes i altes
s’ha produït amb més intensitat als àmbit suburbans de la primera corona
metropolitana, més concretament als municipis petits situats a la vessant sudoest del riu Llobregat com ara Corbera de Llobregat, Pallejà, La Palma de
Cervelló, Torrelles de Llobregat, Begues i Sant Climent de Llobregat, així
com a les àrees d’urbanitzacions situades al nord de Sant Cugat del Vallès, de
Badalona i de Tiana. En canvi, pel que fa al municipi de Barcelona, cal
destacar en aquest sentit la contracció d’aquesta forma urbana que es
produeix a l’Eixample l’any 2011, en la qual té molt a veure l’aparició d’un
nou tipus d’àrea socioresidencial al centre de Barcelona, els barris de noves
classes mitjanes urbanes.
27
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 10. Evolució territorial de les àrees de classes mitjanes i altes. Àrea
metropolitana de Barcelona, 1991-2011
Font: Elaboració pròpia a partir de dades censals 1991, 2001 i 2011* proporcionades
per l’INE i Idescat i de bases cartogràfiques proporcionades per l’ICC.
*Valors imputats en algunes seccions censals mitjançant el software IveWARE per
l'IERMB.
28
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Per altra banda, a la mateixa ciutat de Barcelona és important assenyalar el
cas de la creació del barri de la Vila Olímpica com un exemple de profunda
transformació de l’estructura residencial. La necessitat de construir una àrea
residencial per albergar els esportistes participants dels Jocs Olímpics de
1992 en una ciutat sense espais centrals lliures com Barcelona va suposar
sacrificar l’antic barri d’Icària (Caballé, 2010). Amb aquesta intervenció
urbanística es va enderrocar una gran superfície sobretot de caire industrial,
però també residencial, per construir-hi una de nova eminentment residencial
i comercial. A més, l’operació es va utilitzar també per iniciar la recuperació
del front marítim de la ciutat. El resultat, tal i com es pot observar a la figura
10 és que aquesta àrea de Barcelona passa de ser l’any 1991 una zona
envellida i degradada a convertir-se en un àrea residencial de classes
mitjanes i altes l’any 2011.
Per últim, un altre aspecte rellevant del comportament territorial de les àrees
residencials de classes mitjanes i altes és que les puntuacions de la relació de
veïnatge entre seccions6 indiquen que segueix de forma significativa un patró
d’agrupament d’unitats territorials. Es tracta, per tant, d’una forma urbana
que tendeix a segregar-se en la seva conformació, tot i que aquesta pauta ha
anat perdent intensitat amb el pas dels anys (0,407 en 1991; 0,452 en 2001;
0,483 en 2011).
4.2. Barris de noves classes mitjanes urbanes
Com ja s’ha dit anteriorment, aquest tipus d’àrea socioresidencial constitueix
una forma espacial emergent a la realitat metropolitana, que de moment
només ha irromput a la ciutat de Barcelona. Els denominats barris de noves
classes mitjanes urbanes se situen o bé en nuclis antics regenerats de gran
centralitat, o bé a prop d’ells. Concretament la seva presència destaca en
algunes àrees dels barris del Raval i de Sant Pere i Santa Caterina a Ciutat
Vella, en algunes zones de Poble Sec, als voltants de la Vila de Gràcia, així
com el barri de Sant Antoni i a gran part de les àrees més cèntriques de
l’Eixample. A més, també apareix als voltants de Pere IV amb l’Avinguda
Diagonal al barri del Poblenou, un àrea menys cèntrica, però sotmesa durant
els darrers anys a una gran transformació urbanística projectada a partir del
Pla 22@.
6
Indica la distància de cada unitat territorial (seccions censals) amb la seva unitat
veïna i després automatitza la mitjana de distàncies entre cadascuna de les unitats, tot
definint si existeix o no patró d’agrupació entre elles. Si la puntuació és menor que 1
indica que es produeix un patró d’agrupació (clustering) i si és major que 1 la
tendència és la dispersió.
29
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 11. Barris de noves classes mitjanes urbanes
Passatge de la Pau
Barcelona (2014)
Carrer Nou de Sant Francesc
Barcelona (2014)
Carrer Fusina
Barcelona (2014)
Font: © Google Street View
La centralitat, la disponibilitat de comerços i el contacte amb la vida cultural
urbana són elements importants a l’hora d’entendre la conformació d’aquest
tipus d’àrees socioresidencials. Entre els seus residents es distingeix una
concentració important de població més aviat jove i qualificada (47,7% amb
estudis superiors) (taula 5). La categoria professional majoritària és la de
30
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
directius i professionals (30,1%), però de fet la que més destaca com a tret
distintiu és la de petits empresaris i autònoms (23,5%), amb una proporció
que dobla la que registra el conjunt de l’àrea metropolitana de Barcelona
(10,8%). Tot i que, el gruix dels residents se situen en l’estrat intermedi de
renda (Entre el 50% i el 150% de la mediana) (59,2%), la proporció de
població que disposa d’una renda superior al 150% de la mediana (28,6%) és
superior a la del conjunt metropolità (22,9%). A més, pràcticament dos terços
dels residents en aquestes àrees viuen a llars amb tots els membres actius
ocupats (61,2%), una proporció força elevada també en relació a la pauta
general metropolitana.
Taula 5. Indicadors d’estatus social dels barris de noves classes mitjanes urbanes. Àrea
metropolitana de Barcelona, 2011
Barris de noves
classes mitjanes
urbanes (%)
28,9
Estudis obligatoris o inferiors
Nivell d'estudis.
Població de 25 anys i
més
66,3
23,4
24,5
95,5
47,7
31,9
149,5
100,0
100,0
Directius i professionals
30,1
35,9
83,8
Ocupacions intermèdies
15,9
14,4
110,4
Petits empresaris i autònoms
23,5
10,8
217,6
Treballadors semiqualificats
de serveis
28,9
27,0
107,0
1,7
12,0
14,2
100,0
100,0
Fins al 50% de la mediana
11,7
13,0
89,8
Del 50 al 150% de la mediana
59,7
64,1
93,1
Més del 150% de la mediana
28,6
22,9
125,0
100,0
100,0
23,8
22,0
108,2
61,2
54,0
113,3
14,3
14,2
100,7
0,7
9,8
7,1
100,0
100,0
Estudis superiors
Treballadors semiqualifcats de
la indústria o no qualificats
Total
Estratificació de renda.
Població de 18 anys i
més
Total
Tots inactius
Relació amb l'activitat
dels membres de la llar.
Població de 18 anys i
més
AMB = 100
43,6
Estudis secundaris
postobligatoris
Total
Categoria professional.
Població ocupada
Total AMB (%)
Tots els membres actius
ocupats
Ocupats i aturats
Tots els membres actius
aturats
Total
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
31
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Si bé en termes d’estatus social la població resident en aquestes àrees manté
un perfil majoritari de classe mitjana, hi ha d’altres trets que justifiquen la
diferenciació d’aquesta forma espacial respecte a les descrites anteriorment
(àrees residencials de classes mitjanes i altes). A part de la centralitat urbana
en les seves localitzacions, que ja s’ha comentat, els aspectes relacionats amb
el curs vital són cabdals per entendre aquesta distinció (taula 6). Les
situacions de convivència que més destaquen en aquestes àrees respecte a les
pautes que presenta el conjunt de l’àrea metropolitana de Barcelona són les
parelles sense fills (22,6%), les llars unipersonals (9,4%) i els habitatges
compartits amb altres persones (17,1%), mentre que el percentatge població
que viu a llars formats per una parella amb fills (20,5%) es troba molt per
sota del global metropolità (30,9%). Aquests resultats indiquen una presència
rellevant en aquestes àrees de població jove o amb estils de vida no
tradicionals. A més, un altre dels trets distintius que val la pena assenyalar és
la rellevància del lloguer com a règim de tinença de l’habitatge en aquestes
zones. Malgrat que la població que viu en habitatges de propietat és
majoritària també en aquest tipus d’àrea socioresidencial (58,3%), el 39,4%
dels residents viuen en habitatges de lloguer, un percentatge que se situa
clarament per sobre del que registra el conjunt metropolità (27,6%).
Taula 6. Indicadors de curs vital dels barris de noves classes mitjanes urbanes.
Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
Barris de noves
classes mitjanes Total AMB (%)
urbanes (%)
5,8
11,8
Joves no emancipats
Estadi en el curs vital.
Població de 18 anys i
més
Règim de tinença de
l'habitatge. Població de
18 anys i més
AMB = 100
49,2
Vivint amb altres persones
17,1
8,0
213,8
Vivint en parella
22,6
18,2
124,2
Monoparentals
Vivint en parella amb fills
Unipersonal
2,5
3,4
73,5
20,5
30,9
66,3
9,4
6,1
154,1
Població gran (65 i més
anys)
22,2
21,6
102,8
Total
100
100
Propietat totalment pagada
Propietat amb pagaments
ajornats
Lloguer
Un altre tipus de règim de
tinença
Total
42,4
46,4
91,4
15,9
23,0
69,1
39,4
27,6
142,8
2,3
3,0
76,7
100,0
100,0
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
32
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
La presència d’estrangers és una altra de les característiques dels barris de
noves classes mitjanes urbanes que marca diferències respecte a la resta dels
fragments urbans que conformen l’àrea metropolitana de Barcelona (taula 7).
Més d’una quarta part dels residents en aquestes àrees són estrangers
(27,4%), dels quals el 7,2% són procedents de països amb un PIB alt (al
conjunt metropolità aquest percentatge és del 2,9%). No obstant això, l’ús del
català com a llengua habitual apareix força estès entre els residents
d’aquestes àrees (34,2%), si més no, molt per sobre de la pauta
metropolitana.
Taula 7. Indicadors d’origen geogràfic dels barris de noves classes mitjanes
urbanes. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
Barris de noves
classes mitjanes
urbanes (%)
Nascuts a Catalunya
Lloc de naixement. Població
de 18 anys i més
Llengua d'ús habitual.
Població de 18 anys i més
Total AMB
(%)
AMB = 100
49,7
52,7
94,3
22,9
25,3
90,5
20,2
19,2
105,2
7,2
2,9
248,3
Total
100,0
100,0
Català
34,2
22,3
Castellà
43,6
57,1
76,4
Ambdues
20,5
16,7
122,8
1,7
3,9
43,6
100,0
100,0
Nascuts a la resta de
l'Estat
Estrangers de països
amb PIB baix
Estrangers de països
amb PIB alt
Altres
Total
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
Per altra banda, el predomini d’aquest tipus d’àrees socioresidencials en àrees
cèntriques i nuclis antics explica que més de la meitat dels seus residents
visquin en habitatges construïts abans de 1961 (51,4%), marcant una clara
diferència amb la resta àrees residencials (taula 8). A més, també destaquen
com a particularitat d’aquestes àrees l’existència tant d’habitatges petits, de
menys de 50 m2 (12,9%), com d’habitatges grans, que superen els 130m2
(13,2%).
33
153,4
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 8. Indicadors de morfologia urbana dels barris de noves classes mitjanes
urbanes. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
Barris de noves
classes mitjanes
urbanes (%)
51,4
Abans de 1961
Any de construcció de
l'habitatge. Població de
18 anys i més
Total AMB
(%)
AMB = 100
20,8
247,1
Entre 1961 i 1980
31,2
50,7
61,5
Entre 1981 i 2000
13,5
21,6
62,5
Després de 2000
3,9
6,8
57,4
100,0
100,0
12,9
6,4
22,5
30,9
72,8
44,3
42,5
104,2
7,2
11,6
62,1
13,2
8,6
153,5
Total
Fins 50 m2
De 51 a 70 m2
Superfície de
De 71 a 100 m2
l'habitatge. Població de
De 101 a 130 m2
18 anys i més
Més de 130 m2
100
100,0
Total
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
Per últim, en la figura 12 es pot reconèixer com aquesta nova realitat
socioespacial ocupa poc més de 6 km2 a la ciutat de Barcelona, una superfície
petita en relació a la resta d’àrees socioresidencials. Segueix un patró
territorial dispers, poc definit, sense que es pugui identificar una dinàmica
d’agrupació significativa entre les unitats territorials que la composen.
Aquest fet és en part conseqüència del seu sorgiment recent com a forma
urbana, que encara no s’ha consolidat. A més, hi ha un altre element que s’ha
de tenir en compte per entendre aquest comportament territorial que és la
distribució d’oferta d’habitatges de lloguer. Els barris de noves classes
mitjanes urbanes han anat emergint sobretot en aquelles àrees cèntriques de
Barcelona on s’hagués produït una major oferta d’habitatges de lloguer. És
per això que no es detecta un patró territorial clar, apareixent en
localitzacions diverses que anteriorment corresponien a àrees residencials de
classes mitjanes i altes, àrees mixtes de classes intermèdies, i a zones
envellides o degradades, entre les quals segurament un dels pocs punts en
comú que es poden trobar és la seva centralitat. Per altra banda, cal
considerar també, sobretot en el cas de la transformació de zones envellides o
degradades, l’efecte que han desencadenat les intervencions de regeneració
urbana a l’hora de contribuir a les dinàmiques gentrificadores, les quals es
veuen clarament reflectides amb l’aparició de barris de noves classes
mitjanes urbanes en algunes zones de Ciutat Vella, als voltants de
34
201,6
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
l’Avinguda Paral·lel, particularment el barri del Poble Sec, i en les
proximitats del 22@ al barri del Poblenou.
Figura 12. Barris de noves classes mitjanes urbanes. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
Font: Elaboració pròpia a partir de dades censals 1991, 2001 i 2011* proporcionades per l’INE i Idescat i de bases
cartogràfiques proporcionades per l’ICC.
*Valors imputats en algunes seccions censals mitjançant el software IveWARE per l'IERMB.
35
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
4.3. Àrees d’afluència de famílies amb fills
Les àrees d’afluència de famílies amb fills és també una de les noves formes
urbanes que ha emergit en les darreres dècades a l’àrea metropolitana de
Barcelona. Però, a diferència dels barris de noves classes mitjanes urbanes,
aquesta apareix essencialment a la primera corona metropolitana. Es troba
representada sobretot a municipis petits metropolitans, com ara Castellbisbal,
Corbera de Llobregat, Cervelló o Torrelles de Llobregat, i en menor mesura
també en municipis mitjans, com per exemple Sant Joan Despí, Sant Feliu de
Llobregat, Barberà del Vallès, Ripollet o Badalona.
Figura 13. Àrees d’afluència de famílies amb fills
Carrer de l’Hospitalet
Sant Feliu de Llobregat (2012)
Carrer de Can Boter
Ripollet (2009)
Carrer Reina Elisenda
Badalona (2012)
Plaça Maria Aurelia Capmany
Sant Joan Despí (2014)
Font: © Google Street View
La seva aparició està directament lligada amb les dinàmiques residencials que
es van produir a l’àrea metropolitana de Barcelona durant el boom
immobiliari entre 1997 i 2007. Precisament, apareixen en localitzacions amb
una alta oferta d’habitatges de compra a preus relativament assequibles,
circumstàncies que afavoreixen l’arribada de famílies joves, especialment de
llars recentment creades o de llars amb presència de nens dependents de curta
edat. Pràcticament, la meitat de la població que hi resideix viu a llars
36
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
formades per una parella amb fills (49,4% l’any 2000 i 53,6% l’any 2011) i
més del 40% ho fan en un habitatge de propietat amb pagaments pendents
(41,4% l’any 2000 i 45,0% l’any 2011). Com s’observa a la figura 14 aquests
són precisament les característiques més definitòries d’aquest tipus d’àrea
socioresidencial.
Figura 14. Evolució indicadors de curs vital de les àrees d’afluència de
família amb fills (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 2000-2011
Estadi en el curs vital. Població de 18 anys i més
200
150
100
AMB
50
0
2000
Joves no emancipats
Monoparentals
Població gran (65 i més anys)
2011
Vivint amb altres persones
Vivint en parella amb fills
Vivint en parella
Unipersonal
Règim de tinença de l'habitatge. Població de 18 anys i més
250
200
150
100
AMB
50
0
2000
2011
Propietat totalment pagada
Lloguer
Propietat amb pagaments ajornats
Un altre tipus de règim de tinença
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2000; Idescat i
IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
Respecte a l’estatus social, els seus residents responen predominantment a un
perfil de classes intermèdies (figura 15). Tot i que la majoria ostenta un nivell
de formació bàsic, destaca la presència de població amb educació secundària
37
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
postobligatòria per sobre de la mitjana metropolitana. Tal com han posat de
manifest alguns estudis sobre l’impacte social de la crisi a l’àrea
metropolitana de Barcelona (Sarasa, Porcel i Navarro-Varas, 2013), aquest és
precisament un dels perfils professionals més afectats per la destrucció
d’ocupació en el recent context de recessió econòmica, la qual cosa explica
l’evolució d’alguns aspectes lligats també amb l’estatus social d’aquests
residents. Per exemple, l’any 2001 entre els residents d’aquestes àrees la
categoria professional més habitual és la d’ocupacions intermèdies,
aglutinant un 23,0% de la població ocupada, però l’any 2011 aquest
percentatge cau al 16,8%, afavorint l’ascensió relativa del grup de directius i
professionals (32,2%) i dels treballadors semiqualificats de serveis (22,7%).
No obstant això, la categoria professional que se situa en aquest últim any
notòriament per sobre de la mitjana metropolitana és la de treballadors
semiqualificats de la indústria i no qualificats (20,8%, per un 12,0% en el
conjunt metropolità). Aquesta transformació tant important en l’estructura
ocupacional es deu en gran part a les pautes de comportament residencial que
es van produir durant la darrera etapa del boom immobiliari. Les facilitats per
accedir al crèdit hipotecari que van experimentar les classes treballadores
durant la segona etapa del cicle immobiliari alcista van contribuir a
l’increment significatiu de l’adquisició en propietat d’habitatge per part
d’aquesta població i és precisament això el que es reflecteix també en el
canvi de composició social d’aquest tipus d’àrea socioresidencial que es
produeix al 2011. Aquests canvis en la composició social tenen efectes també
en l’evolució dels nivells de renda com es pot observar a la figura 15.
38
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 15. Evolució indicadors d’estatus social de les àrees d’afluència de família amb fills (AMB=100). Àrea
metropolitana de Barcelona, 2000-2011
Categoria professional. Població ocupada
Nivell d'estudis. Població de 25 anys i més
200
140
120
100
150
AMB
80
100
AMB
60
40
50
20
0
0
2000
Estudis superiors
2000
2011
Estudis sendaris postobligatoris
Directius i professionals
Petits empresaris i autònoms
Treballadors semiqualifcats de la indústria o no qualificats
Estudis obligatoris o inferiors
2011
Ocupacions intermèdies
Treballadors semiqualificats de serveis
Relació amb l'activitat dels membres de la llar. Població de 18 anys i més
Estratificació de renda. Població ocupada
140
120
100
AMB
120
100
80
AMB
80
60
60
40
40
20
20
0
0
2000
Més del 150% de la mediana
2000
2011
Del 50 al 150% de la mediana
Fins al 50% de la mediana
2011
Tots inactius
Tots els membres actius ocupats
Ocupats i aturats
Tots els membres actius aturats
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2000; Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de
vida i hàbits de la població, 2011.
Entre els aspectes d’origen cultural (figura 16), cal apuntar que la majoria de
la població que resideix a les àrees d’afluència de famílies amb fills són
nascuts a Catalunya (62,2% l’any 2000 i 69,1% l’any 2011), no obstant la
llengua d’ús habitual més freqüent entre ells és el castellà (62,5% l’any 2000
i 68,7% l’any 2011).
39
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 16. Evolució indicadors d’origen geogràfic de les àrees d’afluència
de família amb fills (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 20002011
Lloc de naixement. Població de 18 anys i més
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
2000
2011
Nascuts a Catalunya
Nascuts a la resta de l'Estat
Estrangers de països amb el PIB baix
Estrangers de països amb el PIB alt
Llengua d'ús habitual. Població de 18 anys i més
200
180
160
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
2000
Català
2011
Castellà
Ambdues
Altres
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2000; Idescat i
IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
Un altre aspecte que revela la vinculació d’aquest tipus d’àrea
socioresidencial amb el boom immobiliari és l’any de construcció dels
habitatges, on en relació amb el conjunt metropolità destaca la presència
d’habitatges de recent construcció. De fet, tal i com es pot apreciar a la figura
18 una part important de la seva extensió es produeix en àrees de creació de
sòl urbanitzat a la primera corona metropolitana. Per altra banda, els resultats
que es mostren a la figura 17 en relació a la superfície dels habitatges
40
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
predominant a les àrees d’afluència de famílies amb fills corroboren que els
canvis que s’han produït en la composició social com a conseqüència de les
dinàmiques residencials derivades del boom immobiliari també han afectat a
la morfologia urbana d’aquest tipus d’àrea socioresidencial. Si bé l’any 2000
eren els habitatges de gran superfície els que marcaven més el perfil
d’aquesta forma urbana, l’any 2011 són els habitatges d’entre 71 i 100 m2. A
més, en aquesta mateixa línia, la reducció de superfície ocupada que mostra
la figura 18, juntament amb l’augment relatiu de població que es reflecteix a
la taula 3 per aquest tipus d’àrea socioresidencial, indiquen un canvi de la
densitat de les àrees ocupades.
Aquest caràcter lligat a les dinàmiques del mercat immobiliari que demostra
aquesta realitat socioespacial fa que es tractin d’àrees volàtils, de difícil
consolidació. Tal com s’ha anat veient, gran part de la idiosincràsia
d’aquestes àrees socioresidencials es forja de manera conjuntural, reflectint la
compra d’habitatges per part de famílies joves. Això comporta també que un
dels seus trets essencials sigui que el temps de residència de la població de la
zona sigui reduït, una condició que es perd amb el pas del temps. És per això
que com mostra la figura 18 el territori que ocupen les àrees d’afluència de
famílies amb fills és molt canviant si es comparen les localitzacions de l’any
2001 i les de l’any 2011. Per tant, l’aparició d’aquest tipus d’àrea
socioresidencial en l’estructura residencial metropolitana només es pot
explicar pel gran volum de compra d’habitatges que es va produir durant el
període del boom immobiliari. En aquest sentit i davant la improbabilitat que
es tornin a donar les circumstàncies que van contribuir a la seva gestació, tot
indica que aquest tipus de forma urbana tan específica acabarà desapareixent
en els propers anys, tot reconvertint-se en altres tipus d’àrees
socioresidencials.
41
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 17. Evolució indicadors de morfologia urbana de les àrees
d’afluència de família amb fills (AMB=100). Àrea metropolitana de
Barcelona, 2000-2011
Any de construcció de l'habitatge. Població de 18 anys i més
400
350
300
250
200
150
100
AMB
50
0
2000
Abans de 1961
2011
Entre 1961 i 1980
Entre 1981 i 2000
Després de 2000
Superfície de l'habitatge. Població de 18 anys i més
250
200
150
100
AMB
50
0
2000
Fins 50 m2
De 101 a 130 m2
2011
De 51 a 70 m2
Més de 130 m2
De 71 a 100 m2
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2000; Idescat i
IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
42
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 18. Evolució territorial de les àrees d’afluència de famílies amb fills. Àrea metropolitana de
Barcelona, 2000-2011
Font: Elaboració pròpia a partir de dades censals 2001 i 2011* proporcionades per l’INE i Idescat i de bases
cartogràfiques proporcionades per l’ICC.
*Valors imputats en algunes seccions censals mitjançant el software IveWARE per l'IERMB.
43
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
4.4. Àrees mixtes de classes intermèdies
Aquest tipus d’àrea socioresidencial està pràcticament present a tots els
municipis metropolitans. Constitueix el gruix de l’estructura residencial
metropolitana, tot i que, com s’ha explicat anteriorment, és una de les formes
urbanes més afectades pels canvis estructurals que s’estan produint en les
ciutats globalitzades i durant les darreres dècades ha tendit a perdre volum. Si
bé l’any 1991 les àrees mixtes de classes intermèdies albergaven el 46,5% de
la població metropolitana, l’any 2011 aquest percentatge es redueix al 33,7%.
La principal davallada es produeix a la ciutat central, on la població resident
en aquestes àrees passa del 59,1% al 34,7% durant el mateix període, mentre
que a la primera corona es manté al voltant del 30%. Algunes de les àrees que
han mantingut més l’essència d’aquest tipus d’àrea socioresidencial amb el
pas del temps són determinades zones de barris de Barcelona com Sants i els
seus voltants, el Baix Guinardó o el Poblenou, mentre que a la resta de l’àrea
metropolitana de Barcelona les zones més representatives es troben en barris
com el de Can Nadal a Sant Feliu de Llobregat, les àrees cèntriques de Santa
Coloma de Gramenet, el Gorg a Badalona o la Colònia Güell a Santa Coloma
de Cervelló.
La seva composició social és diversa i, de fet, és el tipus d’àrea
socioresidencial que segueix més els patrons del conjunt metropolità (figura
20). Més de la meitat dels seus residents ocupats formen part de les
categories d’ocupacions intermèdies i de directius i professionals. Cal dir,
però, que amb el pas del temps, el pes dels directius i professionals ha anat
creixent, sent l’any 2011 la categoria més important amb diferència (44,2%
de la població ocupada). Aquest canvi en l’estructura ocupacional també es
deixa notar en els nivells de formació dels veïns d’aquestes àrees, entre els
quals la població amb estudis superiors ha augmentat de forma notable
particularment entre 2001 i 2011 (del 25,1% al 37,1%). S’ha notat menys, en
canvi, pel que fa al nivell de rendes, on s’ha produït un important increment
de la població amb rendes baixes (fins al 50% de la mediana) en els darrers
anys, tot i que la proporció de població amb rendes altes (més del 150% de la
mediana) és superior que en el conjunt de l’àrea metropolitana de Barcelona.
44
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 19. Àrees mixtes de classes intermèdies
Carrer de Xifré
Barcelona (2014)
Carrer Major
Hospitalet de Llobregat (2014)
Avinguda de la Verge de Montserrat
El Prat de Llobregat (2014)
Font: © Google Street View
45
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 20. Evolució indicadors d’estatus social de les àrees mixtes de classes intermèdies (AMB=100). Àrea
metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Nivell d'estudis. Població de 25 anys i més
Categoria professional. Població ocupada
140
150
120
100
AMB
100
AMB
80
60
50
40
20
0
0
1990
2000
Estudis superiors
Estudis sendaris postobligatoris
2011
1990
2000
Directius i professionals
Petits empresaris i autònoms
Treballadors semiqualifcats de la indústria o no qualificats
Estudis obligatoris o inferiors
Estratificació de la renda. Població de 18 anys i més
2011
Ocupacions intermèdies
Treballadors semiqualificats de serveis
Relació amb l'activitat dels membres de la llar. Població de 18 anys i més
140
120
120
100
100
AMB
AMB
80
80
60
60
40
40
20
20
0
0
1990
2000
Més del 150% de la mediana
Del 50 al 150% de la mediana
2011
1990
2000
2011
Tots inactius
Tots els membres actius ocupats
Ocupats i aturats
Tots els membres actius aturats
Fins al 50% de la mediana
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000; Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de
vida i hàbits de la població, 2011.
La forma de convivència més habitual en aquest tipus d’àrees
socioresidencials són les famílies amb fills, però la seva proporció ha anat
baixant significativament (del 40,9% en 1990 a 27,2% en 2011) en favor de
llars de parelles sense fills (de 7,7% a 20,4%) (figura 21). Es tracta per tant,
de zones que estan en procés de rejoveniment, on també s’ha produït un
increment considerable de la població activa que viu en llars unipersonals i
de la població que comparteix habitatge. Per altra banda, els règims de
tinença de l’habitatge que presenta la població resident en aquestes àrees ha
anat variant força en aquestes darreres dècades, però tot seguint les pautes
que s’han produït en el conjunt de l’àrea metropolitana de Barcelona. És a
dir, un augment dels habitatges de propietat entre 1991 i 2001, que engloba
l’inici del boom immobiliari, i un petit descens d’aquesta pauta residencial
entre 2001 i 2011, que reflecteix els efectes de l’esclat de la bombolla
financera i els primers anys de la crisi financera.
46
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 21. Evolució indicadors del curs vital de les àrees mixtes de classes
intermèdies (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Estadi en el curs vital. Població de 18 anys i més
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
Joves no emancipats
Monoparentals
Població gran (65 i més anys)
2011
Vivint amb altres persones
Vivint en parella amb fills
Vivint en parella
Unipersonal
Règim de tinença de l'habitatge. Població de 18 anys i més
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
2011
Propietat totalment pagada
Propietat amb pagaments ajornats
Lloguer
Un altre tipus de règim de tinença
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
L’origen geogràfic de la població resident és eminentment català (figura 22).
Pràcticament dos terços són nascuts a Catalunya, una proporció que ha grans
trets s’ha mantingut, patint alts i baixos, entre els que destaca el descens que
s’ha produït durant els darrers anys com a conseqüència de l’arribada
d’immigració internacional. No obstant això, el tret cultural autòcton és
potser l’aspecte que marca més diferències entre aquest tipus d’àrea
47
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
socioresidencial i la resta, essent el factor clau —tot i que no l’únic— en la
seva diferenciació amb les barriades obreres. Malgrat tot, la llengua d’ús
habitual predominant en aquestes àrees és el castellà, al voltant del 45% de la
població és castellanoparlant, però la proporció de població catalanoparlant
és clarament superior a la del conjunt de l’àrea metropolitana de Barcelona.
Figura 22. Evolució indicadors de l’origen geogràfic de les àrees mixtes de
classes intermèdies (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 19902011
Lloc de naixement. Població de 18 anys i més
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
2011
Nascuts a Catalunya
Nascuts a la resta de l'Estat
Estrangers de països amb un PIB baix
Estrangers de països amb un PIB alt
Llengua d'ús habitual. Població de 18 anys i més
160
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
Català
2000
Castellà
2011
Ambdues
Altres
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
48
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Tal com succeeix en la composició social, la morfologia d’aquest tipus
d’àrees socioresidencials és també variada, sense predomini d’una única
tipologia edificatòria, tot i que amb habitatges de superfícies mitjanes, més de
la meitat de la població viu en habitatges d’entre 71 a 100 m2 (figura 23).
Figura 23. Evolució indicadors de morfologia urbana de les àrees mixtes de
classes intermèdies (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 19902011
Any de construcció de l'habitatge. Població de 18 anys i més
160
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
Abans de 1961
Entre 1961 i 1980
2011
Entre 1981 i 2000
Després de 2000
Superfície de l'habitatge. Població de 18 anys i més
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
Fins 50 m2
De 51 a 70 m2
De 101 a 130 m2
Més de 130 m2
2011
De 71 a 100 m2
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
Com ja s’ha avançat a l’inici, el territori comprès per les àrees mixtes de
classes intermèdies ha experimentat un retrocés en la seva evolució, ja que es
tracta d’un del tipus d’àrea socioresidencial que està cedint més terreny
49
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
davant dels canvis estructurals socioeconòmics que estan afectant en general
a les grans ciutats contemporànies. L’any 2011 ocupa 43,29 km2, gairebé un
terç menys del que abastava l’any 1991 (61,38 km2). Tot i així, aquesta
tendència decreixent s’ha estabilitzat en els darrers anys, de fet entre 2001 i
2011 la variació no ha estat significativa. Per altra banda, els indicadors
d’anàlisi territorial (figura 24) informen d’una tendència cap a la dispersió
d’aquest tipus d’àrea socioresidencial. Les unitats que la composen han anat
allunyant-se entre sí (distància mitjana observada: 0,182 km al 1991 i 0,205
km al 2011), perdent en part intensitat el seu patró d’agrupament (relació de
veïnatge entre seccions: 0,490 al 1991 i 0,525 al 2011).
Com es pot deduir de la figura 24, la important reducció en la superfície
ocupada de les àrees mixtes de classes intermèdies que es produeix entre els
anys 1991 i 2001, es deu principalment per la seva reconversió en àrees
d’afluència de famílies amb fills, particularment a la primera corona
metropolitana, i a àrees de classes mitjanes i altes a la ciutat de Barcelona.
Posteriorment, entre l’any 2001 i 2011 es pot apreciar com la expansió que
s’havia produït particularment a l’Eixample barcelonina de les àrees de
classes mitjanes i altes retrocedeix significativament, apareixent de nou
algunes àrees mixtes de classes intermèdies juntament amb barris de noves
classes mitjanes. Tot plegat, dóna compte de la mal·leabilitat i la sensibilitat
que han mostrat les àrees mixtes de classes intermèdies respecte els canvis
estructurals que s’han vingut produint en els darrers anys en la composició
social de la metròpolis de Barcelona, així com en relació amb un fenomen
més estructural com el boom immobiliari.
50
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 24. Evolució territorial de les àrees mixtes de classes intermèdies.
Àrea metropolitana de Barcelona, 1991-2011
Font: Elaboració pròpia a partir de dades censals 1991, 2001 i 2011* proporcionades
per l’INE i Idescat i de bases cartogràfiques proporcionades per l’ICC.
*Valors imputats en algunes seccions censals mitjançant el software IveWARE per
l'IERMB.
51
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
4.5. Barriades obreres (Tenement city II)
Ubicades a les perifèries urbanes que van sorgir com a suburbis de Barcelona
entre les dècades de 1940 i 1970, es tracta dels barris que van allotjar la
major part de la població obrera immigrant arribada de la resta de l’Estat
durant aquest període. La seva presència és força important als municipis
adjacents a la ciutat central, on destaquen per exemple els barris de Can
Vidalet i de Bellvitge a L`Hospitalet de Llobregat, La Gavarra i Sant Ildefons
a Cornellà de Llobregat, els voltants de l'Avinguda Onze de Setembre del
Prat de Llobregat o les zones de Llefià, Santa Rosa, Lloreda i Montigalà a
Badalona. Al mateix municipi de Barcelona aquest tipus d’àrea
socioresidencial apareix a l’extrem nord de la ciutat, principalment al
districte de Nou Barris, on destaquen els barris de Verdum, la Prosperitat,
Trinitat Nova, Porta, la Guineueta, Can Peguera, Torre Baró i Ciutat
Meridiana.
Figura 25. Barriades obreres
Carrer Mossèn Jacint Verdaguer
Sant Vicenç dels Horts (2013)
Carrer d’Àngels Garriga
Barcelona (2014)
Carrer de Sant Joan Evangelista
Badalona (2014)
Carrer de Santander
Badia del Vallès (2012)
Font: © Google Street View
52
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Inicialment la població que va constituir aquestes barriades eren
principalment obrers tradicionals dedicats essencialment als sectors de la
indústria o de la construcció, però el procés de terciarització que ha viscut el
sistema productiu de l’àrea metropolitana en les darreres dècades ha calat
també en aquest tipus d’àrees socioresidencials, transformant de manera
important l’estructura ocupacional dels seus residents. Si bé en 1991 el
41,2% de la població ocupada eren treballadors semiqualificats de la
indústria i no qualificats, aquesta proporció s’ha reduït fins al 15,3% l’any
2011 (figura 26). En canvi, els treballadors semiqualificats de serveis han
passat durant el mateix període del 18,2% al 33,2%, convertint-se l’any 2011
en la categoria professional majoritària entre la població ocupada d’aquestes
barriades.
Es tracta també dels fragments urbans que presenta una major concentració
de població no qualificada. L’any 2011 encara més de la meitat dels residents
majors de 25 anys només ha assolit estudis obligatoris o inferiors (55,1%).
Precisament, aquesta és una de les raons que expliquen l’elevada incidència
que té l’atur en aquestes àrees a diferència d’altres, particularment en funció
de l’evolució dels cicles econòmics. Precisament, l’actual crisi econòmica ha
tingut uns efectes devastadors en aquestes barriades, augmentant fins al
14,2% la proporció de població que viu en llars on tots els membres actius
estan aturats, mentre que l’any 2000 o l’any 1990, en època de bonança
econòmica, aquest percentatge no superava el 3%. Malgrat tot, l’impacte en
els nivells de rendes no ha estat molt fort en termes relatius, ja que més d’un
70% dels seus residents es mantenen en l’estrat intermedi de renda (del 50%
al 150% de la mitjana).
53
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 26. Evolució indicadors d’estatus social de les barriades obreres (AMB=100). Àrea metropolitana de
Barcelona, 1990-2011
Nivell d'estudis. Població de 25 anys i més
Categoria professional. Població ocupada
140
200
120
100
AMB
150
80
100
AMB
60
40
50
20
0
0
1990
2000
Estudis superiors
Estudis sendaris postobligatoris
2011
1990
Estudis obligatoris o inferiors
2000
2011
Directius i professionals
Ocupacions intermèdies
Petits empresaris i autònoms
Treballadors semiqualificats de serveis
Treballadors semiqualifcats de la indústria o no qualificats
Relació amb l'activitat dels membres de la llar. Població de 18 anys i més
Estratificació de la renda. Població de 18 anys i més
160
140
140
120
100
AMB
120
100
AMB
80
80
60
60
40
40
20
20
0
0
1990
2000
Fins al 50% de la mediana
Del 50 al 150% de la mediana
1990
2011
2000
2011
Tots inactius
Tots els membres actius ocupats
Ocupats i aturats
Tots els membres actius aturats
Més del 150% de la mediana
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000; Idescat i IERMB. Enquesta de condicions
de vida i hàbits de la població, 2011.
Una part important del veïnatge d’aquestes àrees ha envellit
considerablement en els darrers anys, la població major de 65 anys s’ha
incrementat del 16,5% al 23,1% entre 1991 i 2011 (figura 27). No obstant
això, les dades mostren també signes de revitalització, sobretot durant la
darrera dècada, que es manifesten amb l’augment significatiu de la població
en edat activa que viu en parella (del 8,8% en 2001 al 17,9% en 2011) i de la
que comparteix pis (del 4,4% en 2001 al 6,8% en 2011). En canvi, la
població que viu a llars formades per famílies amb fills han anat
progressivament disminuint en aquestes barriades, passant del 45,7% en 1991
al 30,2% en 2011. Paral·lelament, també es pot observar un canvi important
en els règims de tinença de la població resident marcat, d’una banda, per una
tendència creixent d’hipoteques i, d’altra banda, per un fort increment dels
54
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
lloguers. El baix preu dels habitatges en aquestes zones, que el fa més
accessible per la població jove emancipada, juntament a l’important
assentament d’immigrants estrangers són elements que poden ajudar a
interpretar aquests resultats.
Figura 27. Evolució indicadors de curs vital de les barriades obreres
(AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Estadi en el curs vital. Població de 18 anys i més
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
Joves no emancipats
Vivint en parella
Vivint en parella amb fills
Població gran (65 i més anys)
2011
Vivint amb altres persones
Monoparentals
Unipersonal
Règim de tinença de l'habitatge. Població de 18 anys i més
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
2011
Propietat totalment pagada
Propietat amb pagaments ajornats
Lloguer
Un altre tipus de règim de tinença
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
Les dades sobre el lloc de naixement avalen la idea anterior (figura 28).
D’una banda, la població nascuda a la resta de l’Estat ha disminuït a marxes
forçades en aquestes barriades, passant de ser el col·lectiu majoritari l’any
1991, quan pràcticament dos de cada tres residents era procedent de la resta
d’Espanya (62,5%), a deixar de ser-ho l’any 2011 després de reduir-se
55
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
proporcionalment a més de la meitat (30,0%). D’altra banda, la població
nascuda a Catalunya ara conforma gairebé la meitat dels residents (48,7% en
2011), mentre que la proporció de població estrangera procedent de països
amb un PIB baix en aquestes barriades se situa en el 18,9% l’any 2011.
Aquests resultats demostren en la línia d’altres estudis com les barriades
obreres s’han configurat com un dels espais d’assentament més importants de
la immigració estrangera dins de l’estructura residencial de l’àrea
metropolitana de Barcelona (Musterd i Fullaondo, 2008).
Figura 28. Evolució indicadors d’origen geogràfic de les barriades obreres
(AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Lloc de naixement. Població de 18 anys i més
160
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
2011
Nascuts a Catalunya
Nascuts a la resta de l'Estat
Estrangers de països amb PIB baix
Estrangers de països amb PIB alt
Llengua d'ús habitual. Població de 18 anys i més
160
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
Català
2000
Castellà
2011
Ambdues
Altres
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
56
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Els habitatges d’aquestes barriades acostumen a estar organitzats en blocs de
pisos donant un aspecte molt uniforme i fàcilment recognoscible
morfològicament (figura 25). A més, aquests habitatges destaquen també per
ser generalment de superfície reduïda (figura 29). L’any 1991 la meitat de la
població resident en aquestes àrees vivia en habitatges d’entre 51 i 70 m2, una
proporció que s’ha anat reduint lleument fins arribar al 42,6% en 2011, alhora
que ha augmentat la de la població que viu en habitatges de superfícies
superiors als 100 m2, tot i que en uns registres molt inferiors al del conjunt
metropolità.
El comportament territorial de les barriades obreres ha estat variable durant
les darreres dues dècades. Durant la primera dècada que comprèn el període
objecte d’estudi (1991 i 2001), aquest tipus d’àrea socioresidencial va
experimentar una contracció, passant d’ocupar 33,14 km2 a 28,05 km2 (figura
30). Aquesta contracció es va produir sobretot a la primera corona
metropolitana, mentre que a Barcelona la dimensió de superfície de sòl
ocupat es va mantenir a grans trets inalterada. Una de les conseqüències
d’aquest procés és que les barriades obreres van incrementar sensiblement el
seu patró d’agrupament (relació de veïnatge entre seccions: 0,422 en 1991 i
0,409 en 2011). Aquesta tendència aniria en la lògica de les transformacions
estructurals que imprimeixen a les grans ciutats els processos de terciarització
econòmica i de postindustrialització.
57
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 29. Evolució indicadors de morfologia urbana de les barriades
obreres (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Any de construcció de l'habitatge. Població de 18 anys i més
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
Abans de 1961
Entre 1961 i 1980
2011
Entre 1981 i 2000
Després de 2000
Superfície de l'habitatge. Població de 18 anys i més
160
140
120
100
AMB
80
60
40
20
0
1990
2000
Fins 50 m2
De 51 a 70 m2
De 101 a 130 m2
Més de 130 m2
2011
De 71 a 100 m2
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
58
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 30. Evolució territorial de les barriades obreres. Àrea metropolitana
de Barcelona, 1990-2011
Font: Elaboració pròpia a partir de dades censals 1991, 2001 i 2011* proporcionades
per l’INE i Idescat i de bases cartogràfiques proporcionades per l’ICC.
*Valors imputats en algunes seccions censals mitjançant el software IveWARE per
l'IERMB.
59
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Però, en canvi, durant la segona dècada (2001-2011), la tendència és
justament la contrària. La superfície ocupada a l’àrea metropolitana de
Barcelona per part de les barriades obreres torna a incrementar-se, assolint
l’any 2011 els 36,15 km2. A més, aquesta expansió es produeix de manera
dispersa, augmenta la distància mitjana observada entre seccions i el patró
d’agrupament de les unitats territorials, tot i que persisteix, es debilita.
Aquest canvi de tendència no es pot entendre sense tenir en compte la
transformació interna que s’ha produït en la composició social d’aquest tipus
d’àrea socioresidencial. Les barriades obreres estan perdent el seu caràcter
industrial i s’estan convertint progressivament en el lloc de residència dels
treballadors semiqualificats o no qualificats de serveis. De fet, com s’ha vist
anteriorment, aquest perfil de treballadors és el que predomina ja actualment
entre la població ocupada d’aquestes àrees. A més, l’elevada destrucció
d’ocupació industrial que s’ha produït amb la crisi a l’àrea metropolitana de
Barcelona ha contribuït força en aquesta mudança interna. Per tant, el motiu
principal que explicaria aquest repunt de les barriades obreres en l’estructura
socioresidencial metropolitana és precisament aquest canvi que s’està
produint en la composició social interna d’aquest tipus d’àrea
socioresidencial i l’augment dels treballadors de serveis (en aquest cas dels
semiqualificats o dels no qualificats) que està propiciant el trànsit
postindustrial del sistema productiu. Aquesta idea encaixaria també amb el
fet que el creixement d'aquestes zones en el municipi de Barcelona —que és
on succeeix aquest fenomen amb més intensitat—, té lloc principalment en
zones més aviat perifèriques situades al nord del municipi que l’any 2001 es
corresponien amb àrees mixtes de classes intermèdies. Com s’ha vist
anteriorment, en la composició d’aquestes àrees ja hi ha un pes important de
treballadors de serveis, de manera que la seva reconversió es produeix perquè
l’any 2011 aquestes unitats territorials passen a semblar-se més al perfil
renovat de les barriades obreres.
4.6. Zones envellides o degradades
Nuclis urbans antics, barris amb dèficits urbanístics importants i d’altres
àrees urbanes deteriorades que acullen a la població metropolitana amb
menys recursos, tant econòmics com socials. Aquests són els trets principals
de les zones envellides o degradades com a tipus d’àrea socioresidencial, on
predominen les llars unipersonals de gent gran i els treballadors no qualificats
i més precaris, tant autòctons com estrangers procedents de països amb un
PIB baix. Aquestes zones concentren les situacions d’atur més punyents i el
habitatges amb pitjors condicions d’habitabilitat. A Barcelona aquesta forma
urbana es troba arrelada sobretot al districte de Ciutat Vella, així com en
algunes zones del districte de Sant Martí, tot i que en els darrers anys moltes
60
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
d’aquestes àrees han estat reformades o intervingudes urbanísticament,
transformant-se amb el temps en altres tipus d’àrees socioresidencials. A la
resta de l’àrea metropolitana de Barcelona també es poden trobar una gran
diversitat d’indrets d’aquest tipus. Per l’àrea del Llobregat destaquen barris
com el de Casa Blanca a Sant Boi de Llobregat, els de la Guàrdia i la Font del
Llargarut a Sant Vicenç dels Horts, Sant Cosme al Prat de Llobregat i l’àrea
de la Florida, Pubilla Casas i Collblanc a l’Hospitalet de Llobregat. En canvi,
pels voltants de les riberes del riu Besós les localitzacions més
representatives són el barri de la Mina a Sant Adrià, la zona limítrofa entre
Santa Coloma de Gramenet i Badalona, on es localitzen els barris de Fondo,
Santa Rosa, Sant Antoni de Llefià i la Salut, una mica més al Sud però també
a Badalona el barri de Sant Roc i els barris de Can Sant Joan i la Ribera a
Montcada i Reixach. Com en el cas de Barcelona, moltes d’aquestes zones
han estat ja objecte d’operacions de regeneració urbana en els darrers anys, la
majoria d’elles finançada a través de la Llei de Barris.
Figura 31. Zones envellides o degradades
Carrer de Sants
Santa Coloma de Gramanet (2014)
Carrer de Sant Pacià
Barcelona (2014)
Carrer de Tortosa
Badalona (2014)
Font: © Google Street View
Com s’ha assenyalat anteriorment, en les zones envellides o degradades de
l’àrea metropolitana de Barcelona resideix la població amb majors problemes
d’inclusió social (figura 32). L’any 2011 el 59,2% de la població resident
major de 25 anys és no qualificada amb un nivell màxim d’estudis assolit
d’educació obligatòria o inferior. Només el 12,6% de la població ha assolit
61
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
educació superior, un percentatge que se situa molt per sota del que registra
el conjunt de l’àrea metropolitana de Barcelona (31,9%). Les ocupacions
predominants són els treballadors de serveis semiqualificats (43,6% en 2011),
els quals han anat augmentant progressivament i els treballadors de coll blau i
no qualificats (26,1% en 2011). Les situacions d’atur es troben força esteses
en aquesta realitat socioespacial, les quals s’han agreujat considerablement
amb l’arribada de la crisi. Si bé durant els anys 1991 i 2001 eren
pràcticament un de cada cinc individus els que vivien en llars on alguns o tots
els seus membres actius estaven a l’atur, l’any 2011 aquesta proporció ha
augmentat fins a un de cada tres. Però sobretot, en termes d’estatus social,
aquestes àrees es caracteritzen per concentrar la major proporció de població
amb rendes baixes (fins al 50% de la mediana), la qual se situa al voltant del
20%, mentre que en el conjunt de l’àrea metropolitana de Barcelona aquest
percentatge és del 13% l’any 2011. Aquesta diferència, fins i tot, havia estat
més elevada particularment en el moment del canvi de segle en ple cicle de
creixement econòmic.
Figura 32. Evolució indicadors d’estatus social de les zones envellides o degradades
(AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Categoria professional. Població ocupada
Nivell d'estudis. Població de 25 anys i més
250
160
140
200
120
100
AMB
150
80
100
60
40
AMB
50
20
0
0
1990
Estudis superiors
2000
Estudis sendaris postobligatoris
1990
2011
2000
Directius i professionals
Petits empresaris i autònoms
Treballadors semiqualifcats de la indústria o no qualificats
Estudis obligatoris o inferiors
2011
Ocupacions intermèdies
Treballadors semiqualificats de serveis
Relació amb l'activitat dels membres de la llar. Població de 18 anys i més
Estratificació de la renda. Població de 18 anys i més
300
200
250
150
200
150
100
100
AMB
AMB
50
50
0
0
1990
Fins al 50% de la mediana
2000
Del 50 al 150% de la mediana
2011
1990
Més del 150% de la mediana
2000
2011
Tots inactius
Tots els membres actius ocupats
Ocupats i aturats
Tots els membres actius aturats
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000; Idescat i IERMB. Enquesta de
condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
62
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
El règim de tinença més habitual és el lloguer, pràcticament la meitat de la
població resident són llogaters (49,1% en 2011), superant amb escreix la
pauta general metropolitana (figura 33). Aquest aspecte és un dels elements
claus en la configuració de la idiosincràsia d’aquest tipus d’àrea
socioresidencial, ja que marca una diferencia molt clara respecte les
barriades obreres, per exemple, on predominen els habitatges de propietat.
Figura 33. Evolució indicadors de curs vital de les zones envellides o
degradades (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Estadi en el curs vital. Població de 18 anys i més
200
150
100
AMB
50
0
1990
2000
Joves no emancipats
Vivint en parella
Vivint en parella amb fills
Població gran (65 i més anys)
2011
Vivint amb altres persones
Monoparentals
Unipersonal
Règim de tinença de l'habitatge. Població de 18 anys i més
250
200
150
100
AMB
50
0
1990
2000
2011
Propietat totalment pagada
Propietat amb pagaments ajornats
Lloguer
Un altre tipus de règim de tinença
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
63
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Per altra banda, es tracta del tipus d’àrea socioresidencial que ha viscut amb
una major intensitat l’arribada d’immigració internacional durant la darrera
dècada (figura 34). El 44,1% de la població resident en zones envellides o
degradades son estrangers nascuts a països amb un PIB baix. Es tracta
d’àrees on només el 7,7% dels seus habitants són catalanoparlants, mentre el
8,7% fa servir habitualment en la seva vida quotidiana una llengua
estrangera. Aquesta assimilació massiva de població immigrant ha rejovenit
la composició social d’aquests barris al mateix temps que han afegit
complexitat als perfils en risc d’exclusió preexistents en aquestes àrees.
Figura 34. Evolució indicadors de curs vital de les zones envellides o
degradades (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Lloc de naixement. Població de 18 anys i més
250
200
150
100
AMB
50
0
-50
1990
2000
2011
Nascuts a Catalunya
Nascuts a la resta de l'Estat
Estrangers de països amb PIB baix
Estrangers de països amb PIB alt
Llengua d'ús habitual. Població de 18 anys i més
250
200
150
100
AMB
50
0
1990
Català
2000
Castellà
2011
Ambdues
Altres
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
64
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Les àrees envellides o degradades es caracteritzen també pels dèficits del seu
parc d’habitatges (figura 35). L’any 2011 gairebé el 80% de la població
resident en aquestes àrees resideix en habitatges de menys de 70 m2 i el
30,8% en habitatges de menys de 50 m2 (en el conjunt de l’àrea
metropolitana de Barcelona aquests percentatges són del 37,7% i del 6,4%,
respectivament). Aquest resultat dóna alguna pista sobre les condicions
d’habitabilitat en aquestes àrees, que són, com es veurà en anàlisis posteriors,
de les més precàries de l’estructura residencial metropolitana.
Figura 35. Evolució indicadors de curs vital de les zones envellides o
degradades (AMB=100). Àrea metropolitana de Barcelona, 1990-2011
Any de construcció de l'habitatge. Població de 18 anys i més
250
200
150
100
AMB
50
0
1990
Abans de 1961
2000
Entre 1961 i 1980
2011
Entre 1981 i 2000
Després de 2000
Superfície de l'habitatge. Població de 18 anys i més
600
500
400
300
200
100
AMB
0
1990
Fins 50 m2
De 101 a 130 m2
2000
De 51 a 70 m2
Més de 130 m2
2011
De 71 a 100 m2
Font: IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 1990-2000;
Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
65
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Un altre aspecte rellevant que cal remarcar és que la pauta de localització
d’aquet tipus d’àrees socioresidencials ha canviat durant les dues últimes
dècades. Als inicis de la dècada dels 90, les àrees envellides o degradades
eren més propícies a aparèixer als nuclis urbans antics degradats que, a causa
del desplaçament de la funció econòmica i cultural a unes altres zones de la
ciutat havien perdut centralitat urbana. L’any 1990 el 65,4% de la població
resideix en habitatges construïts abans dels anys 60. En canvi, les
intervencions de regeneració urbana que s’inicien en Barcelona amb la
preparació de la ciutat per la celebració dels Jocs Olímpics se centren
precisament en aquestes zones, reconvertint-les en gran mesura7 i traslladant
el pes de la localització de les àrees envellides o degradades als barris
suburbials perifèrics. A la figura 36 es pot observar com precisament la
superfície ocupada per aquest tipus d’àrees a la ciutat de Barcelona s’ha anat
reduint (dels 3,98 km2 en 1991 a 2,09 km2 en 2011), mentre que a la primera
corona metropolitana ha anat augmentant, sobretot entre els anys 1991 i 2001
(dels 2,26 km2 en 1991 a 5,66 km2 en 2011). L’any 2011, en canvi, el territori
abastat en aquest àmbit també es redueix, segurament com a conseqüència de
la implementació del programa de la Llei de barris. Els indicadors territorials
informen també que durant els darrers anys el patró d’agrupament de les
unitats territorials que conformen les àrees envellides o degradades s’ha anat
incrementant. En aquest sentit, es pot afirmar que aquest tipus d’àrees
socioresidencials es troben més segregades actualment que als inicis de la
dècada dels 90.
7
Gran part d’aquestes àrees intervingudes urbanísticament a Barcelona han
passat a ser àrees de classes mitjanes i altes o barris de noves classes
mitjanes urbanes.
66
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Figura 36. Evolució territorial de les zones envellides o degradades. Àrea
metropolitana de Barcelona, 1991-2011
Font: Elaboració pròpia a partir de dades censals 1991, 2001 i 2011* proporcionades
per l’INE i Idescat i de bases cartogràfiques proporcionades per l’ICC.
*Valors imputats en algunes seccions censals mitjançant el software IveWARE per
l'IERMB.
67
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
5.
DESIGUALTAT
URBANA
A
L’ESTRUCTURA
SOCIORESIDENCIAL METROPOLITANA DE BARCELONA
5.1. Habitatge: esforç econòmic i condicions d’habitabilitat segons el lloc
de residència
L’habitatge constitueix actualment a l’àrea metropolitana de Barcelona un
dels principals elements de desigualtat urbana en l’estructura
socioresidencial, tant des del punt de vista de l’esforç econòmic que han de
realitzar les famílies per mantenir-lo, com en termes de les condicions
d’habitabilitat. En general, amb l’inici de la crisi financera l’esforç econòmic
residencial ha augmentat per la població metropolitana, degut a que la
dinàmica d’empobriment ha estat molt més intensa que la caiguda dels preus
en el mercat immobiliari (Bosch, 2014). Els efectes han estat dramàtics
particularment pels segments de població amb rendes més baixes, amb un
augment espectacular dels desnonaments (Colau i Alemany, 2012), posant de
relleu la ineficiència i la mancança de polítiques socials d’habitatge tant a
Espanya com a Catalunya (Trilla, 2014).
A la conurbació barcelonina és a les zones envellides o degradades on es
localitzen les situacions més desavantatjoses en relació a l’habitatge. En
aquestes àrees les llars destinen de mitjana a les despeses residencials un
percentatge de renda disponible molt superior (30,4%) que a d’altres àrees
socioresidencials, en part perquè, com s’ha vist anteriorment, és on viu gran
part de la població metropolitana més vulnerable. Un 22,7% de la població
resident en aquestes àrees pateix a la seva llar sobrecàrrega de despeses en
l’habitatge (destinen més del 40% de la renda familiar a les despeses de
l’habitatge), un percentatge al que només s’apropa el registre dels barris de
noves classes mitjanes (20,7%). Aquest greuge també es reflecteix en el
percentatge de població que darrerament no ha pogut fer front al pagament
d’algun rebut de l’hipoteca o del lloguer, essent el més alt també a les zones
envellides o degradades (12,%), seguit de les barriades obreres (8,6%) i de
les àrees d’afluència de famílies amb fills (7,6%).
68
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 9. Indicadors de esforç econòmic en el pagament de l’habitatge. Àrea metropolitana de
Barcelona, 2011. Total població (%)
Costos de l'habitatge
sobre el total
d'ingressos
disponibles de la llar
(incloent-hi el cost de
l’amortització en el
total de despeses)
Àrees residencials de classes mitjanes i
altes
Barris de noves classes mitjanes
urbanes
Àrees d’afluència de famílies amb fills
Taxa de
sobrecàrrega de
despeses en
l'habitatge
(incloent-hi el cost
de l’amortització en
el total de despeses)
Endarreriment en
el pagament d'algun
rebut de l'hipoteca
o lloguer
21,8
11,5
2,6
20,9
20,7
3,2
24,1
10,4
7,6
Àrees mixtes de classes intermèdies
24,2
16,4
5,5
Barriades obreres
22,6
14,4
8,6
Zones envellides o degradades
30,4
22,7
12,2
Total
23,7
15,8
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
7,0
A més, a les zones envellides o degradades també s’acumulen en major
proporció les pitjors condicions d’habitabilitat. El 15,0% de la població
resident en aquestes àrees viu en habitatges sobreocupats. Aquest percentatge
és molt similar al que registren les barriades obreres (14,6%), essent totes
dues amb diferència les àrees socioresidencials que mostren una major
inadequació entre els tipus de llars residents i les característiques dels
habitatges. No obstant, les zones envellides o degradades tornen a marcar
diferències pel que fa a la privació residencial severa (8,2%), una situació
que, tal com ho estableix l’Eurostat, comporta l’acumulació de problemes en
l’habitatge més enllà de la sobreocupació. En aquest cas, les situacions de
privació material severa venen ocasionades majoritàriament per problemes
d’humitats i/o de manca de llum natural als habitatges, molt més presents a
les zones envellides o degradades que a d’altres àrees socioresidencials.
69
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 10. Taxa de sobreocupació i taxa de privació residencial severa. Àrea
metropolitana de Barcelona, 2011
Taxa de
sobreocupació
*
Taxa de
privació
residencial
severa**
Àrees residencials de classes mitjanes i altes
2,2
0,0
Barris de noves classes mitjanes urbanes
0,8
0,0
Àrees d’afluència de famílies amb fills
2,5
0,0
Àrees mixtes de classes intermèdies
5,8
4,5
Barriades obreres
14,6
3,0
Zones envellides o degradades
15,0
8,2
Total
9,1
3,3
* Habitatge que no disposa del nombre mínim d’habitacions, considerant que cal
com a mínim: una habitació per llar, una per la parella, una per cada persona de més
de 18 anys de la llar (que no formen parella), una per cada dues persones del mateix
sexe amb edats compreses entre els 12 i els 17 anys, una per cada persona d’entre 12
i 17 anys que no estigui comptabilitzada en les categories anteriors, i una per cada
dos infants de menys de 12 anys.
** Població que viu en un habitatge sobreocupat i, a més, o bé té manca de llum
natural, o bé té humitats a casa, o bé no disposa de bany o dutxa, o bé no disposa de
vàter dins de casa.
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població,
2011.
Aquestes dinàmiques de desigualtat urbana no funcionen al marge del mercat
immobiliari. Les àrees socioresidencials més desfavorides de la metròpoli en
termes de l’impacte del preu de l’habitatge sobre la renda, així com pel que fa
a les condicions d’habitabilitat, són també les que es composen per una
proporció més alta de població que va triar el lloc de residència d’una manera
més forçada. És a dir, les constriccions relacionades amb el preu de
l’habitatge són les raons que han tingut més pes en la decisió residencial,
entenent doncs, que en un context d’augment continuat del preu de
l’habitatge molt per sobre de la inflació (especialment quan es compara amb
l’evolució dels sous i la renda familiar) durant un llarg període que parteix
des de finals dels anys 90 no es tracta d’una elecció veritablement lliure. Com
es pot observar a la taula 11, l’any 2011, gairebé la meitat de la població
resident a les zones envellides o degradades (48,5%) i el 37,4% de la resident
a les barriades obreres ha anteposat el preu a qualsevol altra consideració a
l’hora d’escollir la seva zona de residència, mentre que per la població de les
àrees residencials de classes mitjanes i altes aquest percentatge es redueix al
13,3%. En canvi, per a aquesta última població, la principal raó que ha
70
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
contribuït a decidir el lloc de residència ha estat l’entorn residencial (52,1%),
això és, pràcticament la meitat pogueren anteposar qüestions paisatgístiques,
d’accés a equipaments i serveis i/o a la xarxa de comunicacions a qualsevol
altra consideració. Això torna a contrastar amb la situació de les poblacions
residents, tant a les barriades obreres com a les zones envellides o
degradades, les quals registren els percentatges més baixos per aquest motiu
(28,1% i 29,7%, respectivament). Aquesta desigualtat d’oportunitats a la que
es veu sotmesa la població a l’hora de seleccionar el seu lloc de residència
constitueix un factor clau per entendre els mecanismes de producció de la
diferenciació residencial i de les dinàmiques de segregació urbana (Maloutas,
2012).
Taula 11. Principal raó per escollir el lloc de residència . Àrea metropolitana de
Barcelona, 2011
Àrees
Barris
Àrees
Àrees
Zones
residencials de noves
d'afluència mixtes de Barriades envellides
de classes
classes
Total
de famílies
classes
obreres
o
mitjanes i mitjanes
amb fills intermèdies
degradades
altes
urbanes
Constriccions
relacionades
amb el preu
de l'habitatge
Per l'entorn
residencial
Per
proximitat al
lloc de treball
Per raons
familiars
Altres raons
13,3
28,9
25,9
25,5
37,4
48,5
31,1
52,1
35,6
37,4
36,6
28,1
29,7
34,5
10,6
7,2
15,0
6,2
8,0
5,1
7,7
21,4
26,3
19,6
27,6
24,0
15,4
23,8
2,5
2,0
2,1
4,2
2,5
1,3
2,8
Total
100,0
100,0
100,0
100,0
100,0
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
100,0 100,0
5.2. La diversitat en la qualitat de l’entorn residencial
La valoració dels aspectes positius de l’entorn residencial mostra diferències
significatives sobretot entre les àrees socioresidencials més cèntriques i les
més perifèriques. A les més cèntriques, com els barris de noves classes
mitjanes i les zones envellides o degradades, el que es valora més
positivament entre els residents és la bona localització (54,9% i 23,0%,
respectivament). En el cas dels barris de noves classes mitjanes aquest
resultat demostra la importància de la centralitat pels seus residents, un
71
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
aspecte que ja es va destacar anteriorment com rellevant en la conformació
d’aquestes àrees pels estils de vida d’aquestes “noves” classes mitjanes. Per
altra banda, a les zones més perifèriques de l’Àrea metropolitana de
Barcelona, on se situen particularment les àrees residencials de classes
mitjanes i altes i les àrees d’afluència de famílies amb fills, la característica
de l’entorn residencial més valorada és la tranquil·litat (61,3% i 48,8%,
respectivament), la qual cosa no és d’estranyar si es considera que sobretot
una part important de les àrees residencials de classes mitjanes i altes es
troba en àrees suburbanes de baixa densitat. Precisament, el predomini de la
valoració dels espais verds en aquest tipus d’àrea socioresidencial respecte a
la resta confirma també la particularitat de la morfologia urbana d’aquests
entorns residencials.
Taula 12. Aspectes positius de l’entorn residencial. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
La seva tranquil·litat
Els espais verds
Àrees
residencials
de classes
mitjanes i
altes
61,3
Barris de
Àrees
noves
Àrees mixtes
d’afluència de
classes
de classes
famílies amb
mitjanes
intermèdies
fills
urbanes
8,8
48,8
31,0
Barriades
obreres
Zones
envellides o
degradades
Total
35,7
12,4
33,6
12,6
2,5
8,9
4,3
7,1
4,6
6,4
4,0
2,3
4,7
15,7
20,7
17,7
15,0
5,2
14,5
23,1
18,6
12,2
19,2
14,6
11,7
54,9
10,8
14,5
7,4
23,0
15,1
Un altre aspecte
4,0
15,9
3,7
13,9
12,6
18,2
12,4
Cap aspecte positiu
1,1
1,1
0,0
0,8
3,0
3,7
2,0
Total
100
100
100
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
100
100
100
100
Les relacions personals
La proximitat i/o diversitat
d'equipaments
Bona localització
La tranquil·litat és també l’aspecte millor valorat, tant a les àrees mixtes de
classes intermèdies (31,0%) com a les barriades obreres (35,7%), però de
forma menys clara. A més, en aquestes últimes destaca que el 20,7% dels
residents consideren les relacions personals com l’element més positiu del
barri. Les zones envellides o degrades (17,7%) i les àrees mixtes de classes
intermèdies (15,7%) se situen també amb percentatges alts en relació a aquest
aspecte, molt per sobre de la resta d’àrees, la qual cosa indica l’existència
d’uns patrons de relació veïnal ben diferenciats en l’estructura residencial
metropolitana, molt més intensa en els barris més populars. Per últim, resulta
rellevant també l’elevada valoració que es fa a les àrees d’afluència de
famílies amb fills respecte la proximitat i/o diversitat d’equipaments. El
23,1% dels residents el consideren l’aspecte més positiu, molt per sobre de la
72
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
resta d’àrees socioresidencials. Aquest resultat té a veure amb que gran part
d’aquestes àrees es localitzen en barris de nova creació o regenerats en part,
amb una elevada oferta d’habitatges nous i que segurament s’han dotat també
d’equipaments, que a més pel que reflecteixen les dades satisfan en gran
mesura les necessitats específiques de les famílies amb menors dependents,
que és el col·lectiu majoritari d’aquesta àrea socioresidencial.
Pel que fa als aspectes negatius, la contaminació o la brutícia és una de les
principals qüestions que s’assenyala per part dels residents pràcticament a
tota l’estructura socioresidencial, llevat de a les àrees residencials de classes
mitjanes i altes i a les barriades obreres on perd una mica d’intensitat. El
segon aspecte negatiu que adquireix certa notorietat és la inseguretat
ciutadana, particularment en el cas dels barris de noves classes mitjanes
urbanes (20,9%) i les zones envellides o degradades (27,4%). La centralitat
que ocupen aquestes zones fa que acullin una major incidència de fets
delictius contra la seguretat personal (C. González i Murrià, 2011), la qual
cosa explicaria aquesta sensació d’inseguretat entre els seus residents. En
tercer lloc, cal destacar també l’elevada valoració negativa que presenten, per
una banda, les àrees de classes mitjanes i altes (10,4%) i les àrees
d’afluència de famílies amb fills (8,0%) respecte a la poca oferta de transport
públic i, per altra banda, els barris de noves classes mitjanes urbanes
(14,8%) respecte a l’alta densitat de persones i vehicles, resultats que van
associats amb la localització d’aquests tipus d’àrees socioresidencials, les
primeres situades en zones més aviat perifèriques i les segones en zones més
cèntriques. Per últim, es pot considerar que les àrees residencials de classes
mitjanes i altes, les àrees d’afluència de famílies amb fills i les barriades
obreres són les que desperten una major satisfacció per part dels seus
residents, en la mesura en què aproximadament un terç d’aquesta població no
assenyala cap aspecte negatiu en relació al seu entorn residencial.
73
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 13. Aspectes negatius de l’entorn residencial. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
Alta densitat de persones i vehicles
Manca d'activitat econòmica
Àrees
Barris de
Àrees
residencials
noves classes d’afluència de
de classes
mitjanes
famílies amb
mitjanes i
urbanes
fills
altes
5,0
14,8
5,4
Àrees mixtes
de classes
intermèdies
Barriades
obreres
Zones
envellides o
degradades
Total
10,7
6,5
5,2
8,0
3,4
0,0
4,4
2,7
2,3
3,1
2,6
Poca oferta d'equipaments
14,3
1,1
2,2
4,2
6,4
0,8
5,5
Poca oferta de transport públic
10,4
0,0
8,0
2,7
2,1
0,0
3,1
L'aïllament/mala comunicació
8,5
0,0
1,5
2,8
4,0
0,3
3,4
12,7
35,6
25,4
27,1
19,1
26,7
22,9
La inseguretat ciutadana
4,0
20,9
6,3
6,5
12,5
27,4
11,6
Un altre aspecte
8,9
9,0
10,9
17,5
15,1
14,3
14,4
32,6
18,6
35,9
25,8
32,1
22,3
28,5
Total
100,0
100,0
100,0
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
100,0
100,0
100,0
100,0
La contaminació (acústica i
ambiental) o brutícia
Cap aspecte negatiu
Però el problema més generalitzat que presenten els barris de l’àrea
metropolitana de Barcelona és la disponibilitat d’aparcament. El 42,0% de la
població metropolitana es pronuncia sobre aquesta qüestió que com és
evident és un problema que s’intensifica als barris de noves classes mitjanes
urbanes (69,0%) i a les àrees mixtes de classes intermèdies (54,6%). La
centralitat d’aquestes zones fa que d’altres problemes relacionats amb la
qualitat acústica i la circulació i el trànsit també presentin certa rellevància en
comparació a la resta d’àrees socioresidencials. Per altra banda els resultats
de la taula 14 tornen a posar de manifest els problemes de seguretat ciutadana
i de convivència als barris de noves classes mitjanes urbanes (21,3% i 8,0%,
respectivament), així com a les zones envellides o degradades (19,4% i 7,7%,
respectivament) i també en aquest cas a les barriades obreres (18,8% i 7,4%,
respectivament).
74
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 14. Problemes a l’entorn residencial. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
Qualitat
ambiental
Àrees residencials de classes
mitjanes i altes
Barris de noves classes mitjanes
urbanes
Àrees d’afluència de famílies amb
fills
Àrees mixtes de classes
intermèdies
Barriades obreres
Zones envellides o degradades
Qualitat
acústica
Circulació i
trànsit
Disponibilitat
d'aparcament
Estat general
de l'entorn
Seguretat
ciutadana
Convivència
3,3
6,6
6,8
21,5
3,1
11,7
1,9
7,6
42,1
44,1
69,0
8,7
21,3
8,0
11,8
11,8
15,7
38,8
0,0
9,7
1,7
6,5
24,4
24,3
54,6
5,8
10,7
5,2
7,8
13,2
11,8
37,0
9,1
18,8
7,4
7,9
17,9
11,8
33,5
10,7
19,4
7,7
42,0
7,1
15,4
5,9
Total
7,1
18,2
17,4
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
En quant a l’accessibilitat als equipaments i a la qualitat dels serveis
municipals prestats en cadascuna de les àrees socioresidencials es pot dir que,
en general, no es detecten problemes molt importants. Tanmateix, les
diferències existents en la valoració d’aquests aspectes entre els residents al
llarg de l’estructura socioresidencial metropolitana evidencien novament
pautes d’iniquitat urbana en funció del lloc de residència. En el cas de
l’accessibilitat als equipaments, les àrees socioresidencials que presenten
majors problemes són les àrees residencials de classes mitjanes i altes i les
zones envellides o degradades. En relació a les primeres destaca sobretot la
mala accessibilitat als serveis sanitaris d’atenció primària (17,1%), a caixers
automàtics (10,7%) i a comerços, tant especialitzats (11,8%) com d’aliments
o d’altres articles d’ús diari (11,0%). En canvi, a les zones envellides o
degradades la principal problemàtica que reflecteixen els resultats de la taula
15 és l’accessibilitat a equipaments d’oci i lleure (12,2%) i en menor grau
també a comerços (8,0% a comerços d’aliments o d’altres articles d’ús diari i
8,8% a comerços especialitzats) i serveis sanitaris d’atenció primària (7,7%).
75
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 15. Mala accessibilitat a equipaments. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
Comerços
d'aliments o
altres articles
d'ús diari
Àrees residencials de
classes mitjanes i
altes
Barris de noves
classes mitjanes
urbanes
Àrees d’afluència de
famílies amb fills
Àrees mixtes de
classes intermèdies
Comerços
Caixers
especialitzats automàtics
Serveis
sanitaris
d'atenció
primària
Centres
Equipaments
d'ensenyament
d'oci i lleure
obligatori
11,0
11,8
10,7
17,1
..
5,6
0,4
1,6
1,0
0,4
..
2,6
0,0
0,9
0,0
0,9
..
..
3,8
5,9
3,1
6,2
4,9
3,4
2,7
6,1
..
12,2
4,1
4,9
Barriades obreres
3,6
5,0
2,7
4,3
Zones envellides o
8,0
8,8
5,9
7,7
degradades
Total
4,5
5,8
3,7
6,0
.. Dades estadísticament no significatives.
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
Per altra banda, respecte a la qualitat dels serveis és als barris de noves
classes mitjanes on es detecta una major queixa per part dels veïns,
especialment respecte a l manca de zones verdes i espais d’esbarjo (29,6%), a
la brutícia dels carrers (26,7%) i a la manca d’enllumenat (13,0%). El
problema de la manca de zones verdes i d’esbarjo també apareix amb certa
rellevància a les àrees mixtes de classes intermèdies (20,5%), mentre que les
àrees amb més problemes en l’asfaltat dels carrers segons els residents són
les àrees de classes mitjanes i altes (9,6%) i a les barriades obreres (8,2%).
76
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 16. Deficiències de serveis a l’entorn residencial. Àrea metropolitana de Barcelona, 2011
Enllumenat
del carrer
Àrees residencials de classes mitjanes i altes
Asfaltat
Neteja del
carrer
Zones verdes i
espais d'esbarjo
6,0
9,6
8,7
13,0
6,5
26,7
Àrees d’afluència de famílies amb fills
6,9
7,2
1,1
Àrees mixtes de classes intermèdies
5,1
7,1
10,4
6,0
20,5
Barriades obreres
6,6
6,7
8,2
13,4
10,3
5,7
8,7
11,9
11,9
14,6
Barris de noves classes mitjanes urbanes
Zones envellides o degradades
Total
6,6
7,6
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
5.3. La connectivitat de les àrees residencials de l’àrea metropolitana de
Barcelona
Per últim, un altre aspecte important a tenir en compte en termes d’equitat
urbana és el grau de connectivitat que presenten cadascun dels fragments que
composen l’estructura socioresidencial metropolitana amb el tot. Per tal de
realitzar una aproximació a aquesta qüestió s’ha atès a la disponibilitat de
transport públic des de cadascuna de les àrees socioresidencials. Com ja
apareixia anteriorment, les zones que presenten majors problemes en aquest
sentit són les que tenen una localització predominantment perifèrica, com ara
les àrees residencials de classes mitjanes i altes i les àrees d’afluència de
famílies amb fills. En tot cas, són les primeres les que mostren un major
problema de disponibilitat de transport públic urbà (16,7%), mentre que la
disponibilitat de transport públic interurbà sí que és un problema extensible
als dos tipus d’entorns residencials (24,6% i 14,5%, respectivament).
77
9,9
29,6
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Taula 17. Valoració dolenta o molt dolenta de la disponibilitat del transport públic. Àrea
metropolitana de Barcelona, 2011
Transport públic urbà
Àrees residencials de classes mitjanes i altes
Transport públic
interurbà
16,7
24,6
Barris de noves classes mitjanes urbanes
3,6
5,9
Àrees d’afluència de famílies amb fills
5,9
14,5
Àrees mixtes de classes intermèdies
4,2
6,6
Barriades obreres
3,9
5,7
Zones envellides o degradades
3,1
1,6
Total
5,5
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011.
8,2
La taula 18 aporta més informació sobre aquesta qüestió, posant de manifest
que si bé no es produeixen diferències significatives segons el lloc de
residència en la durada dels desplaçaments a la feina quan es realitzen a peu,
en bicicleta o en transport privat, aquestes diferències sí que són més
rellevants quan aquests desplaçaments es realitzen en transports públic. Les
àrees residencials de classes mitjanes i altes amb una mitjana de 40,1 minuts
torna a ser el tipus d’àrea residencial més perjudicat en aquest sentit, seguit
de les barriades obreres amb 37,8 minuts de mitjana. En aquesta ocasió,
però, no es disposen de dades estadísticament significatives pels barris de
noves classes mitjanes urbanes i ni per les àrees d’afluència de famílies amb
fills.
Taula 18. Durada mitjana dels desplaçaments a la feina. Àrea metropolitana de
Barcelona, 2011. Minuts
A peu/bicicleta
Àrees residencials de classes mitjanes i altes
Privat
Públic
12,6
23,5
40,1
Barris de noves classes mitjanes urbanes
..
..
..
Àrees d’afluència de famílies amb fills
..
..
..
Àrees mixtes de classes intermèdies
11,1
22,1
34,7
Barriades obreres
13,2
24,7
37,8
Zones envellides o degradades
12,0
25,1
30,8
Total
11,6
23,1
.. Dades estadísticament no significatives.
Font: Idescat i IERMB. Enquesta de condicions de vida i hàbits de la població, 2011
36,5
78
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
6. CONCLUSIONS
Durant les dues darreres dècades l’estructura socioresidencial de l’àrea
metropolitana de Barcelona s’ha tornat més complexa, apareixent noves
formes espacials . Aquesta creixent fragmentació socioterritorial de la
metròpoli barcelonina la situa en la mateixa línia que d’altres grans ciutats
d’arreu del món, un fenomen que alguns autors atribueixen principalment als
efectes que desencadenen sobre l’estructura social urbana la globalització i la
desindustrialització en (Marcuse, 2000; Marcuse i Van Kempen, 2002). Un
clar exemple d’aquesta dinàmica urbana és l’emergència en els darrers anys
dels barris de noves classes mitjanes urbanes al centre del municipi de
Barcelona, habitades per població més aviat jove i qualificada,
predominantment d’origen estranger, que viu en habitatges de lloguer en llars
sense nens dependents. La gestació d’aquest fenomen socioespacial té en
gran part a veure amb els canvis en l’estructura de classes urbana que es
deriva de la desiundustrialització, marcat per l’augment de treballadores de
serveis qualificats i no qualificats en detriment de la resta (Hamnett, 1984).
Aquesta reestructuració de classes muda els perfils de residents urbans,
donant peu a noves pautes culturals i de consum a la ciutat on es podria
enquadrar aquestes “noves classes mitjanes urbanes” (Bailey i Robertson,
1997; Smith, 1986). La tensió interna que presenten en el seu caràcter les
àrees mixtes d’ocupacions intermèdies i les barriades obreres, reflecteix
també els efectes de la desindustrialització a Barcelona, però a la inversa. És
a dir, es tracta dels tipus d’àrees socioresidencials que requereixen una major
adaptació a la transformació postindustrial de la ciutat, ja que la seva
naturalesa respon més a lògiques de la ciutat industrial. De fet, les àrees
mixtes de classes intermèdies són les que més terreny han cedit davant
l’aparició de noves realitats urbanes i, com s’ha vist, en la seva composició
interna les ocupacions intermèdies estan cedint cada vegada més espai als
professionals i directius. Una cosa similar passa a les barriades obreres que
també han experimentat una intensa transformació en la seva composició
social, marcada sobretot per la substitució entre els residents d’obrers
tradicionals de la indústria i la construcció per treballadors semiqualificats de
serveis.
Un element que es podria identificar com a efecte directe de la globalització
és l’intens procés migratori que va tenir lloc a la metròpoli de Barcelona amb
el canvi de segle (Fullaondo, 2007), el qual podria haver afectat també
l’estructura socioresidencial metropolitana. Tanmateix, els resultats
demostren en la línia d’altres estudis que l’assimilació de població estrangera
procedent de països pobres ha estat diversificada en termes territorials,
instal·lant-se especialment tant en barriades obreres com en zones envellides
79
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
o degradades (Musterd i Fullaondo, 2008), evitant-se en tot cas la
configuració de guetos o enclavaments ètnics amb un pes específic en
l’estructura socioresidencial de l’àrea metropolitana de Barcelona (Galeano et
al., 2014; Martori i Apparicio, 2011).
A banda d’aquests efectes atribuïbles a la transformació de l’estructura
productiva urbana i a la globalització, també comuns a d’altres realitats
urbanes occidentals, els resultats obtinguts palesen també d’altres qüestions
que tenen a veure amb processos més específics del context de Barcelona,
com, per exemple, les conseqüències que es desprenen del darrer boom
immobiliari. La dinàmica seguida pel mercat immobiliari durant el període
1997-2007, caracteritzada per l’augment incessant de preus dels habitatges i
les facilitats atorgades per les entitats financeres en l’accés als crèdits
hipotecaris (Rodríguez, 2006), adquireix una gran rellevància en la
conformació de les àrees d’afluència de famílies amb fills a la primera corona
metropolitana. Aquest tipus d’àrea socioresidencial apareix en localitzacions
amb una alta oferta d’habitatges de compra a preus relativament assequibles,
circumstàncies que afavoreixen l’arribada de famílies joves, especialment de
llars recentment creades o de llars amb presència de nens dependents de curta
edat.
En termes de desigualtat urbana, l’anàlisi realitzada aporta també informació
rellevant sobre com el mercat immobiliari retroalimenta la desigualtat social.
En primer lloc, es pot dir que constitueix en si mateix un dels principals
mecanismes de producció de diferenciació residencial. Els resultats posen de
manifest clarament com les oportunitats per escollir el lloc de residència són
diferents entre la població metropolitana, essent els residents de les àrees més
desafavorides els que responen més a una pauta de localització residencial
involuntària o forçada per les constriccions del mercat immobiliari. En segon
lloc, la qüestió de l’habitatge també apareix com un agreujant de les
situacions de pobresa, tant des del punt de vista del impacte que tenen els
costos de l’habitatge en les rendes familiars, com des del punt de vista de les
condicions d’habitabilitat i de l’entorn residencial. Les zones envellides o
degradades són les que es mostren clarament més afectades en aquest sentit.
En canvi, malgrat que caldria una anàlisi més exhaustiva, l’àrea
metropolitana de Barcelona no presenta problemes excessivament rellevants
en quant a la distribució d’equipaments, ni tampoc en quant a la connectivitat
de les diferents àrees socioresidencials. No obstant això, els resultats apunten
que per tal de millorar l’equitat urbana caldria atendre millor les necessitats
que presenten en aquest sentit les àrees residencials de classes mitjanes i
altes, així com les de les zones degradades o envellides i les barriades
obreres, que són les que presenten un situació més desfavorida en part per la
seva posició perifèrica en l’estructura urbana.
80
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
BIBLIOGRAFÍA
Abrahamson, M., i Johnson, P. (1974). The Social ecology of Madrid:
Stratification in comparative perspective. Demography, (11), 521–532.
Abu-Lughod, J. (1969). Testing the theory of social area analysis. The
ecology of Cairo, Egypt. American Sociological Review, 34(2), 198–212.
Alguacil, A., Alguacil, J., Arasanz, J., Fernández, G., Paniagua, J. L., Olea,
S., i Renes, V. (2013). La vivienda en España en el siglo XXI:
Diagnóstico del modelo residencial y propuestas para otra política de
vivienda. Madrid: Cáritas y Fundación Foessa.
Aurtenetxe, J. (1989). Estructura urbana y diferenciación residencial: el
caso de Bilbao. Madrid: Centro de Investigaciones Sociológicas.
Bailey, N., i Robertson, D. (1997). Housing Renewal, Urban Policy and
Gentrification. Urban Studies, 34(4), 561–578.
Barbosa, E. M. (2001). Urban Spatial Segregation and Social Differentiation:
Fondation for a Typological Analysis. Presented at the International
Seminar on Segregation in the City, Cambridge.
Basulto, J., i Arias, C. (1989). Un estudio sobre la diferenciación residencial
en el espacio urbano de Sevilla. Ciudad Y Territorio. Estudios
Territoriales, (79), 85–92.
Berry, B., i Rees, P. (1969). The factorial ecology of Calcutta. American
Journal of Sociology, (47), 445–491.
Brewer, J., i Hunter, A. (2006). Foundations of Multimethod Research:
Synthesizing Styles. Thousand Oaks: Sage.
Caballé, F. (2010). Desaparece el barrio de Icària, nace la Vila Olímpica.
Biblio 3W: Revista Bibliográfica De Geografía Y Ciencias Sociales,
15(895), 1–11.
Carrera, J., i López, E. (2014). Construcción de ciudades más equitativas:
Políticas públicas para la inclusión en Ámerica Latina. Nairobi:
UNHabitat.
Cassiers, T., i Kesteloot, C. (2012). Socio-spatial Inequalities and Social
Cohesion in European Cities. Urban Studies, 49(9), 1909–1924.
Castells, M. (2004). La cuestión urbana. Madrid: Siglo XXI.
81
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Castells, M., i Mollenkopf, J. (1991). Conclusion: Is New York a Dual City?
A J. Mollenkopf i M. Castells (Eds.), Dual City: Restructuring New York
(pp. 399–418). Nueva York: The Russell Sage Foundation.
Cea D'Ancona, M. Á. (2004). Análisis multivariable: Teoría y práctica en la
investigación social. Madrid: Editorial Síntesis.
Costa, M., i Porcel, S. (2013). L’estructura socioespacial de la regió
metropolitana de Barcelona des d’una aproximació multimètode. Una
proposta metodològica per a l’estudi de la diferenciació socioresidencial.
Documents d'Anàlisi Geogràfica, 59(2), 315–345.
del Campo, A. (1983). Una aplicación de Ecología Factorial al estudio de
pautas espaciales de segregación social en el municipio de Madrid.
Ciudad y Territorio. Estudios Territoriales, (57-58), 137–154.
Díaz, M. Á. (1986). Alcalá de Henares: la diferenciación residencial en una
ciudad histórica del área metropolitana de Madrid. Anales de Geografía
de la Universidad Complutense, (6), 1–20.
Domínguez, M., i López-Roldán, P. (1996). La construcció de tipologies:
procés i tècniques d'anàlisi de dades. Papers, (48), 31–39.
Duhau, E., i Giglia, Á. (2008). Las reglas del desorden: habitar la metrópoli.
México D.F.: Siglo XXI.
Erzberguer, C., i Kelle, U. (2003). Making inferences in mixed methods: the
rules of integration. A A. Tashakori i C. Teddlie (Eds.), Handbook of
Mixed Methods in Social and Behavioral Research (pp. 457–458).
Thousand Oaks: Sage.
Fernández, F. (1978). Geografía factorial del área urbana de Granada.
Granada: Universidad de Granada.
Ferras, R. (1977). Barcelone: croissance d'une métropole. Paris: Anthropos.
Fullaondo, A. (2007). La inmigración en España: una aproximación
metropolitana comparada. Arquitectura, Ciudad Y Entorno, 2(4), 497–
518.
Galeano, J. M., Sabater, A., i Domingo, A. (2014). Formació i evolució dels
enclavaments ètnics a Catalunya abans i durant la crisi econòmica.
Documents d'Anàlisi Geogràfica, 60(2), 261-288.
82
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Gans, H. (1962). The Urban Villagers: Group and social class in the life of
italo-americans. Nueva York: The Free Press.
González, C., i Murrià, M. (2011). La seguretat des d'una perspectiva
metropolitana. El cas de Barcelona. Papers. Regió Metropolitana de
Barcelona, (53), 75–80.
González, M. J. (1987). Diferenciación socioeconómica en la ciudad de
León. León: Universidad de León.
Haase, T., i Pratschke, J. (2005). Deprivation and its Spatial Articulation in
the Republic of Ireland: New Measures of Deprivation based on the
Census of Population, 1991, 1996 and 2002. Dublín: Area Development
Management.
Hamnett, C. (1984). Gentrification and Residential Location Theory: A
Review and Assessment. A J. Van Weesep i S. Musterd (Eds.),
Geography and the Urban Environment. Progress in Research and
Applications (pp. 283–319). Chichester: Wiley.
Harloe, M., i Fainstein, S. S. (1992). Conclusion: The divided cities. A S. S.
Fainstein, I. Gordon, i M. Harloe (Eds.), Divided Cities: New York i
London in the Contemporary World (pp. 236–268). Oxford: Blackwell.
Harvey, D. (1977). Urbanismo y Desigualdad Social. Madrid: Siglo XXI.
Hatz, G. (2009). Features and Dynamics of Socio-Spatial Differentiation in
Vienna and the Vienna Metropolitan Region. Tijdschrift Voor
Economische en Sociale Geografie, 100(4), 485–501.
Jessop, B., Brenner, N., i Jones, M. (2008). Theorizing sociospatial relations.
Environment and Planning D: Society and Space, 26(3), 389–401.
Jiménez-Blasco, B. C. (1987). Diferenciación residencial y áreas sociales de
la ciudad. Documentación Social, (67), 219–229.
Lefebvre, H. (1978). El derecho a la ciudad. Barcelona: Península.
Lozares, C., i Domínguez, M. (1993). Enquesta de la Regió de Barcelona.
Territori i realitat social: les zones socio-demogràfiques de la RMB.
Barcelona: Diputació de Barcelona, Mancomunitat de Municipis de l'Àrea
Metropolitana de Barcelona, Institut d'Estudis Regionals i Metropolitans
de Barcelona.
83
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Lozares, C., i Domínguez, M. (1996). Tratamiento multivariado de
subpoblaciones en una gran encuesta social:la construcción de zonas
sociales. Papers, (48), 71–87.
Lozares, C., López-Roldán, P., i Flores, J. L. (2003). Enquesta de la Regió de
Barcelona. Zones socials. Barcelona: Diputació de Barcelona,
Mancomunitat de Municipis de l'Àrea Metropolitana de Barcelona,
Institut d'Estudis Regionals i Metropolitans de Barcelona.
Lozares, C., Martín, A., i López-Roldán, P. (1998). El tratamiento
multiestratégico en la investigación sociológica. Papers, (55), 27–43.
López-Roldán, P. (1996). La construcción de tipologías: metodologia de
análisis. Papers, (48), 9–19.
Maloutas, T. (2012). Introduction: Residential Segregation in Context. In T.
Maloutas i K. Fujita (Eds.), Residential Segregation in Comparative
Perspective (pp. 1–36). Farnham.
Marcuse, P. (1993). What's So New About Divided Cities? International
Journal of Urban and Regional Research, 17(3), 355–365.
Marcuse, P. (2001). Enclaves Yes, Ghettoes, No: Segregation and the State.
Presentat en el International Seminar on Segregation in the City,
Cambridge.
Marcuse, P., i Van Kempen, R. (2000). Conclusion: A Changed Spatial
Order. A P. Marcuse i R. Van Kempen (Eds.), Globalizing Cities: A New
Spatial Order? Oxford: Blackwell.
Marcuse, P., i Van Kempen, R. (2002). States, Cities, and the Partitioning of
Urban Space: Conclusions. A P. Marcuse i R. Van Kempen (Eds.), Of
States and Cities: The Partitioning of Urban Space. Oxford: Oxford
University Press.
Martori, J. C., i Apparicio, P. (2011). Changes in Spatial Patterns Of The
Immigrant Population Of A Southern European Metropolis: The Case Of
The Barcelona Metropolitan Area (2001-2008). Tijdschrift Voor
Economische en Sociale Geografie, 102(5), 562–581.
Massey, D. S., i Denton, N. A. (1988). The Dimensions of Residential
Segregation. Social Forces, 67(2), 281–315.
84
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Moran-Ellis, J., Alexander, V. D., Cronin, A., Dickinson, M., Fielding, J.,
Sleney, J., i Thomas, H. (2006). Triangulation and integration: processes,
claims and implications. Qualitative Research, 6(1), 45–59.
Morse, J. M. (2003). Principles of Mixed Methods and Multimethods
Research Design. A A. Tashakori i C. Teddlie (Eds.), Handbook of Mixed
Methods in Social and Behavioral Research (pp. 189–208). Thousand
Oaks: Sage.
Murdie, R. A. (1969). The Factorial Ecology in Metropolitan Toronto, 19511961: An Essay on the Social Geography of the City. Chicago:
Department of Geography of Chicago. Research Paper.
Musterd, S. (2005). Social and ehtnic segregation in Europe: Levels, causes
and effects. Journal of Urban Affairs, 27(3), 331–348.
Musterd, S., i Fullaondo, A. (2008). Ethnic segregation and the housing
market in two cities in northern and southern Europe: the cases of
Amsterdam and Barcelona. Arquitectura, Ciudad Y Entorno, 3(8), 93–
114.
Ocaña, C. (1985). Sobre los factores de diferenciación de las áreas sociales.
Paralelo 37, (8-9), 389–402.
OCDE. (2014). How’s Life in Your Region? Measuring Regional and Local
Well-Being for Policy Making. París: OCDE Publications.
Pérez, E., i Santos, C. (2011). Diferenciación socioespacial en la Zona
Metropolitana de la Ciudad de México. Investigaciones Geográficas,
(74), 92–116.
Porcel, S., Costa, M., Fernández, M., i Navarro-Varas, L. (2011). Habitus i
hàbitat. La incidència de la segregació urbana entre la població jove de
la Regió Metropolitana de Barcelona. Barcelona: Centre d'Estudis
d'Opinió.
Rees, P. (1968). The factorial ecology of metropolitan Chicago, 1960.
Chicago: University of Chicago.
Rodríguez, Jorge. (2001). Segregación residencial socioeconómica: ¿qué
es?, ¿cómo se mide?, ¿qué está pasando?, ¿importa? CEPAL (pp. 1–80).
Santiago de Chile: CEPAL.
Rodríguez, Julio. (2006). Los booms inmobiliarios en España: un análisis de
tres períodos. Papeles De Economía Española, (109), 76–90.
85
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
Sarasa, S., Porcel, S., i Navarro-Varas, L. (2013). L'impacte social de la crisi
a l'àrea metropolitana de Barcelona i a Catalunya. Papers. Regió
Metropolitana de Barcelona, (56), 10–88.
Sassen, S. (1991). The Global City: New York, London, Tokyo. Princeton:
Princeton University Press.
Secchi, B. (2015). La ciudad de ricos y la ciudad de pobres. Madrid: Libros
de la Catarata.
Shevky, E., i Bell, W. (1955). Social Area Analysis: Theory, Illustrative
Application and Computational Procedures. Standford: Standford
University Press.
Shevky, E., i Williams, M. (1949). The Social Areas of Los Angeles: Analysis
and Typology. Berkeley: University of California Press.
Smith, N. (1986). Gentrification, the frontier, and the restructuring of urban
space. A N. Smith i P. Williams (Eds.), Gentrification of the city (pp. 15–
34). Londres: Allen i Unwin.
Solà-Morales, M. (1970). Factorialización de caracteristicas de un área
suburbana. Revista de Geografía, 4(2), 159–186.
Stahura, J. (1979). A factorial ecology of suburban America: 1960-1970.
Sociological Focus, 12(1), 9–19.
Suttles, G. (1968). The social order of slum: ethnicity and territory in the
inner city. Chicago: The University Chicago Press.
Sweetser, F. (1965). Factor structure and ecological structure in Helsinky and
Boston. Acta Sociologica, (8), 205–255.
Timms, D. (1975). The Urban Mosaic: Towards a Theory of Residential
Differentiation. Oxford: Cambridge University Press.
Tryon, R. (1955). Identification of social areas by cluster analysis: a general
method with an application to the San Francisco bay area. Berkeley:
University of California Press.
Vilagrasa, J. (1995). Segregación social urbana: introducción a un proyecto
de investigación. Anales de Geografía de la Univeridad Complutense,
(15), 817–830.
White, M. J. (1988). American Neighborhoods
Differentiation. New York: Russell Sage Foundation.
86
and
Residential
IERMB Working Paper in Sociology, nº 15.03, September 2015
White, P. (1984). The West European City: A Social Geography. Essex:
Longman.
87