I am an Associate Professor of English Literature and Literary Theory at Eötvös Loránd University, Budapest. I hold MAs in French and English. I spent considerable research periods at K U Leuven, Belgium, and at Royal Holloway, University of London. My first monograph, A Modern Coleridge. Cultivation, Addiction, Habits (Palgrave, 2015, paperback: 2017) was nominated for the First Book Prize of the British Association for Romantic Studies. From Oct. 2019 until June 2020, I was senior research fellow in the Institute for Advanced Studies, Central European University (Budapest), working on the project"Dehumanisation and Literaure: the Figure of the Perpetrator". Recently, I have been engaged with a project prospecively entitled Literary Arendt, examining how Hannah Arendt's political philosophy, and her engagements with literature can isnpire new ways of reading. List of Publications: https://vm.mtmt.hu//search/slist.php?lang=0&AuthorID=10028474
A Modern Coleridge presents Coleridge as an eminently modern thinker, whose works stage the interrelatedness of the discourses of cultivation, addiction, and habit. These, the book shows, all revolve around a post-Kantian idea of free will, essential to Coleridge's idea of the 'human'. Rather than being interested in opium, A Modern Coleridge focuses on the phenomenon of addiction as a disease of volition symptomatic of a civilization in excess, posing a threat to cultivation, to the unfolding of Coleridgean 'humanity'. Habit is posited as a third term between cultivation and addiction, the human and the non-human; being constitutive parts of Coleridgean cultivation, good habits (as opposed to bad ones) turn the working of free will itself into an automatism. Engaging with philosophy, ethics, politics and poetics, A Modern Coleridge reframes both prose and poetry, including The Ancient Mariner, Christabel, Kubla Khan, Dejection: an Ode, or The Eolian Harp.
The essays of this present volume, published between 2010 and 2018,* examine what it has meant to... more The essays of this present volume, published between 2010 and 2018,* examine what it has meant to be human from the eighteenth century to the present. The first part of the volume critically engages with eighteenth century notions of sympathy (as elaborated by Adam Smith) and our present notion of narrative empathy (Martha Nussbaum, Suzanne Keen). It examines how novels such as Agota Kristof’s The Notebook (1986),Noémi Szécsi’s Gondolatolvasó [The Mind-reader] (2013), J. M. Coetzee’s Foe (1986) and Gergely Péterfy’s Kitömött barbár [Stuffed Barbarian] (2014) question the ethical and political stakes involved in the exercise of “sympathetic imagination” for our (lack of) understanding and/or recognition of the human. The second part of the volume offers critical readings of texts by Matthew Arnold, Immanuel Kant, William Wordsworth, John Keats, Paul de Man, Jacques Derrida, Jacques Rancière, and Quentin Meillassoux in order to investigate the poetics and the politics of human form. It establishes (further) dialogues between the long nineteenth century and our contemporary world through the notions of virtual trauma, autoimmunity, terror, the posthuman, the catastrophe and the crisis of temporality.
A Helikon "Inklinációk" számának kulcsfogalmai a relacionalitás (vagy kapcsolatiság), valamint az... more A Helikon "Inklinációk" számának kulcsfogalmai a relacionalitás (vagy kapcsolatiság), valamint az inklináció (hajlam, hajlékonyság, odahajlás, elhajlás), melyeket a nyugati filozófiai tradíció privilegizált fogalmai, például az individualitás, az autonómia és a (fel)egyenes(edett)ség árnyékából hívunk elő. Hangsúlyossá tesszük a pulzálást, az affektivitást, az érzelmeket, s ezen keresztül az (új) ma terialitást és a plaszticitást, felszabadítva ezeket a szilárdság, a szellem, az ob jektivitás és a tekintet hatalma alól. Szerzőink többek között a dekonstrukció val szembesített racionális gondolkodás segítségével mutatnak rá a 20. századi nyelvi fordulat vakfoltjaira. A kötetet Radvánszky anikó és TimáR andRea szerkesztették.
Helikon: irodalom- és kultúratudományi szemle, 2019
TARTALOM:
Timár Andrea: Dehumanizác... more TARTALOM: Timár Andrea: Dehumanizáció: az elkövető alakja az irodalomban, a filmművészetben, a színpadon és a filozófiában 3
TANULMÁNYOK Chantal Delsol: Simone Weil, Hannah Arendt és a gonosz banalitása (Fordította: Marczisovszky Anna) 11 Szlukovényi Katalin: Egerek és emberek. Gyilkos sztereotípiák Art Spiegelman Maus című képregényében és más művekben 18 Kálmán C. György: Együttérzés, rettegés, elbeszélés. Zoltán Gábor Orgiájának eszközei 25 Földes Györgyi: Beigli és főbelövés (Zoltán Gábor: Orgia) 31 Timár Andrea: Nehéz empátia és fikcionalitás. Jonathan Littell: Jóakaratúak (metakritika) 39 Kerekes Amália: A Waffen-SS természetrajza. Nyugat-Magyarország, 1945 (Ralf Rothmann: Tavasszal meghalni) 47 Pap József: Saul, Gyugyu vagy Katatiki? Az egyenruha szerepe a Saul fia című filmben és a modern magyar filmművészetben 55 Lengyel Imre Zsolt: Irodalmi érték vagy összeesküvés? Erdélyi József önéletrajzi szövegeiről 61 Gyuris Kata: Az elkövető alakja az apartheidben. Mítosz, szembesítés és megbocsátás Antjie Krog és Pumla Gobodo-Madikizela műveiben 69 Gálla Edit: Orvosi dehumanizáció Sylvia Plath két versében 75 Tamás Péter: „Miért kell nekem mániákusokról olvasni?” Dehumanizáció és elkövetői nézőpont Vladimir Nabokov Lolitájában 82 Farkas Ákos: Csolovek bádogból. Radikális dehumanizáció és a Gépnarancs című regény 89 Darida Veronika: A dehumanizáció színpadai 96 Pikli Natália: Átélhető elembertelenedés és totális háború. A diktatúra támogatóinak anatómiája Caryl Churchill Valahol (Far Away) című drámájában 104 Székelyhidi E. Johanna: A felismerhetőségig eltorzulva. De- és rehumanizáció Sarah Kane Szétbombázva című drámájában 111
TANULMÁNYOK Timár Andrea: Az addikció kulturális és kritikai elméletei 3 Jacques Derrida: A drogo... more TANULMÁNYOK Timár Andrea: Az addikció kulturális és kritikai elméletei 3 Jacques Derrida: A drogok retorikája (Fordította: Timár Andrea) 17 Virginia Berridge – Edward Giffith: Az ópium és a nép: ópiumfogyasztás a XIX. századi Angliában (Fordította: Vásári Melinda) 24 Eve Sedgwick: Az akarat kórságai (Fordította: Jászay Dorottya) 27 Barry Milligan: Ópium, avagy brit identitás és fertőző Kelet 37(Fordította: Gyuris Kata) Paul Youngquist: Rossz szokások (Fordította: Jásdi András) 43 Timár Andrea: A függő mint " traumatofil típus " : modernitás és addikció Samuel Taylor Coleridge és Walter Benjamin írásaiban (Fordította: Hamerli Nikolett) 58 Elissa Marder: Trauma, függőség és temporális bulimia a Bovarynéban (Fordította: Tamás Péter) 72 Gerda Reith: A játék tapasztalata (Fordította: Kiss Kristóf) 87 Helen Keane: Dohányzás, függőség és időteremtés (Fordította: Vásári Melinda) 110 Lorraine Greaves: Füstfüggöny – a nők dohányzásának kulturális jelentése (Fordította: Szép Eszter) 122 A függőség filozófiai, irodalmi, politikai, történelmi és tágabb értelemben vett kulturális aspektusainak kritikai vizsgálata a közelmúltban önálló tudományággá nőtte ki magát az Egyesült Államokban, Kanadában és Nyugat-Európában.
This paper examines the productivity of medical discourses around viral infections in the field o... more This paper examines the productivity of medical discourses around viral infections in the field of biopolitical theories of immunity. More particularly, it critically discusses the complex relationship established in theories of political immunity between the social body and the biological body in the face of the 9/11 terrorist attacks and the SARS-CoV-2 pandemic. First, it reconsiders Jacques Derrida's writings on terror and autoimmunity, and the ways in which Derrida (mis)uses the definition of AIDS to describe the autoimmunitary logic of the risk terror poses to democracy. Second, departing from the difference between Derrida's and Roberto Esposito's respective understandings of "tolerance", it examines the relationship between immunitas and communitas in Esposito's biopolitical theory of immunity, which he also extends to the analysis of the measures introduced during the SARS-CoV-2 pandemic. Doing so, it equally comments on the resemblances between the biological body's reaction to the Covid-19 infection and Esposito's account of biopower. Eventually, the chapter discusses the analogy between the working of the mRNA vaccine and Esposito's ideal of affirmative biopolitics.
In Fogalmazás kérdése /A Question of Phrasing Írások Ferencz Győző 70. születésnapjára Writings for Győző Ferencz on His 70th Birthday, 2024
Kosztolányi Dezső Édes Anna (1926) című regényének nincs köze Doris Lessing A fű dalol (1950) cím... more Kosztolányi Dezső Édes Anna (1926) című regényének nincs köze Doris Lessing A fű dalol (1950) című művéhez. Tematikailag azonban sok hasonlóság van közöttük: mindkét alkotás olvasása során tanúi lehetünk, ahogy a hangtalanságra ítélt, vagy hangjától a hatalom által megfosztott, dehumanizált áldozat erőszakos cselekedetre ragadtatja magát, s meggyilkolja azt, akinek hatalma van felette. A most következőkben azonban nem elsősorban az áldozatokra, hanem arra fogok koncentrálni, hogy hogyan jelenik meg Kosztolányi Édes Annájában, valamint Lessing A fű dalol című regényében a női elkövető mint hétköznapi elkövető. Sem Vizyné, sem Mary Turner nem alkalmaz fizikai erőszakot, úgy tűnik, mindketten az Iris Marion Young által leírt „strukturális igazságtalanság” részei , akiket nem lehet a dehumanizáló rendszerért egyénként felelősségre vonni: Vizyné a 20. század eleji Magyarország nagypolgári világának része, ahol természetes dolog cselédeket tartani, a fehér bőrű Mary Turner pedig a rodéziai rabszolgatartó példája. Cselekedeteik saját történeti korukban és saját földrajzi helyzetükben nem büntethetők, a szolgájukkal való embertelen bánásmódért nem lehetne őket törvényesen felelősségre vonni. Viselkedésük csak morális, etikai szempontból megkérdőjelezhető: áldozataikkal úgy bánnak, mintha nem személyek, hanem állatok és/vagy gépek lennének. Ezzel szemben az áldozatok, Anna, a cseléd, valamint Moses, a rabszolga végül egy-egy olyan erőszakos cselekedet elkövetői lesznek, amelyért a törvény előtt kell felelniük: mindketten meggyilkolják azt, aki nem emberként bánt velük. A jog és a morál, valamint a karakter és a tett közti feszültséget Kosztolányinál a legexplicitebb módon Anna bírósági tárgyalása, különösképpen Doktor Moviszter, az Anna iránt részvétet érző tanú és a törvényszéki elnök között lezajló párbeszéd mutatja meg:
This paper examines how Adriana Cavarero extends and offers an alternative to Hannah Arendt’s und... more This paper examines how Adriana Cavarero extends and offers an alternative to Hannah Arendt’s understanding of speech and its relationship to politics and violence through a re-reading of Herman Melville’s, Billy Budd, Sailor (1891). The novella was examined by Arendt in On Revolution (1963) where she considers the apolitical character of the French Revolutionary Terror and establishes a link between violence, mimetic contagion, and the failure of articulate speech. I suggest that whereas Arendt’s reading only offers two possible responses to violence— forgiveness or punishment (perpetuating violence)—a reading of the novella inspired by Cavarero’s work shows a third alternative, the prevention of violence, while equally revealing the blind spot of Arendt’s argument. The blind spot is Arendt’s privileging of articulate speech and her failure to consider the embodied character of human expression. Cavarero’s ethics of inclination, however, allows for a response to, and responsibility for, the uniqueness of the human voice, and for the intention to convey meaning. To mediate between Arendt and Cavarero, the paper also reconsiders Nidesh Lawtoo’s understanding of mimesis, evokes Eve Sedgwick’s paradigm-setting queer reading of Billy Budd, and engages with Walter Benjamin’s and Giorgio Agamben’s contrary takes on the relationship between violence and language.
The paper suggests that Samuel Taylor Coleridge’s arguments against sympathy after the French Rev... more The paper suggests that Samuel Taylor Coleridge’s arguments against sympathy after the French Revolution, Walter Benjamin’s claims against empathy following the traumatic shock of Modernity and the First World War, and Hannah Arendt’s critical take on compassion. after the Holocaust are similar responses to singular historical crises. Reconsidering Arendt’s On Revolution (1963) and its evocation of Hermann Melville’s novella Billy Budd (1891), I show first that the novella bears the traces of an essay by Samuel Taylor Coleridge, “The Appeal to Law” (1809). Then, drawing on Walter Benjamin’s writings on trauma in Illuminations (1968, edited by Arendt), I discuss the political importance Arendt attaches to the proper way of telling a story, at a time when “the communicability of experience is decreasing” (I, 86). Through the analysis of Benjamin’s “The Storyteller” and Arendt’s “heartless” report on the Eichmann trial (1963), I equally show that, according to Arendt, testimonies must be narrated, or rather performed, in a dispassionate, dry, and compact manner so that they can be historically and politically relevant.
Chapter 14. Andrea Timár engages with literary representations of the experience of perpetrators ... more Chapter 14. Andrea Timár engages with literary representations of the experience of perpetrators of dehumanization. Her chapter focuses on perpetrators of dehumanization who do not violate laws of their society (i.e., they are not criminals) but exemplify what Simona Forti, inspired by Hannah Arendt, calls “the normality of evil.” Through the parallel examples of Dezső Kosztolányi’s Anna Édes (1926) and Doris Lessing’s The Grass is Singing (1950), Timár first explores a possible clash between criminals and perpetrators of dehumanization, showing literature’s exceptional ability to reveal the gap between ethics and law. Second, she examines novels focalized through perpetrators and the difficult narrative empathy they provoke, arguing that only the critical reading of these novels can make one engage with the potential perpetrator in oneself. As case studies, Timár examines Daniel Defoe’s Robinson Crusoe (1719), which may potentially turn its reader into an accomplice in the process of dehumanization, and J.M. Coetzee’s Foe (1986), which puts on critical display the dehumanizing potentials of both aesthetic representation and sympathy as imaginative violence. Third, she reads Jonathan Littell’s The Kindly Ones [Les Bienveillantes, 2006], which can make the reader question, through the polyphony of the voice of its protagonist, the notions of narrative voice and readerly empathy, only to reveal that the difficulty involved in empathizing with perpetrator characters lies not so much in the characters’ being perpetrators, but rather in their being literary characters. Eventually, Timár briefly touches upon the problem of the aesthetic and the comic via Nabokov’s Lolita (1955) to ask whether one can avoid some necessarily dehumanizing aspects of humor.
This paper presents Gergely Péterfy's Stuffed Barbarian [Kitömött Barbár, 2014] in the context of... more This paper presents Gergely Péterfy's Stuffed Barbarian [Kitömött Barbár, 2014] in the context of eighteenth-century, pre-Revolutionary debates on slavery and the related question of the "human." It investigates the ethical and political stakes of Péterfy's narrative technique and argues that the improbably omniscient, third person character narration used throughout the novel performs the universalist and exclusive ideology Bildung of the European Enlightenment, which Péterfy mourns.
The point of departure of this talk is Hannah Arendt’s controversial take on compassion, as prese... more The point of departure of this talk is Hannah Arendt’s controversial take on compassion, as presented in Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil (1963) and On Revolution (1963). This talk addresses, on the one hand, the relationship between what Arendt calls “enlarged thinking” and her rhetorics of irony manifest in her use of reported speech, in order to show how they reflect and create an ethical and political agenda rooted in Kant’s aesthetic judgement. On the other hand, the talk engages with the significance Arendt attaches to speech and especially to the proper way of telling a story, and points to “the inability to speak” as a potential blind spot in her thinking. Eventually, it asks whether it is possible gto model a way or reading on Arendt’s conception of taste as political judgement.
A jelen dolgozat Hannah Arendt Eichmann Jeruzsálámben, tudósítás a gonosz banalitásáról (1963), A... more A jelen dolgozat Hannah Arendt Eichmann Jeruzsálámben, tudósítás a gonosz banalitásáról (1963), A Forradalom (1963), valamint Az emberi állapot (1958) és a Múlt
és Jövő között (1961) című művein keresztül azt vizsgálja, hogyan kérdőjelezi meg
Arendt a részvétnek tulajdonított jótékony politikai és társadalmi szerepet. A részvét
közelségétől el fogunk jutni az irónia politikájához. Ez az irónia azonban, mint
látni fogjuk, nem a részvét ellentéte, hanem egy olyan kettős hang, amely az ént és a
másikat, sőt, a „többieket” egyaránt képviselheti, s ily módon a szolidaritás diszkurzív
megfelelőjévé válik. Ezzel párhuzamosan megmutatom, hogy Arendt a csöndet,
vagy a beszédre való képtelenséget politikailag irrelevánsnak tartja, miközben kitűntetett
közösségi szerepet tulajdonít az elbeszélésnek, pontosabban annak kompakt,
száraz, érzelemmentes kifejezésmódnak, amely történelmi és politikai relevanciával is
rendelkezik.
Immuno-poetics: Thomas Mann's Death in Venice (via René Girard, Roberto Esposito, Michel Foucault... more Immuno-poetics: Thomas Mann's Death in Venice (via René Girard, Roberto Esposito, Michel Foucault, Giorgio Agamben and Hannah Arendt)
Absztrakt Az esszé kritikai vizsgálat tárgyává tesz két politikai immunitáselméletet, és megvizsg... more Absztrakt Az esszé kritikai vizsgálat tárgyává tesz két politikai immunitáselméletet, és megvizsgálja milyen kapcsolatot állíthatunk fel a politikai test és a biológiai test között, amikor a 21. század koronavírus járványával szembesülünk. Míg az esszé első része Derrida terrorral és autoimmunitással kapcsolatos írásait vázolja fel röviden, a második rész Roberto Esposito immunitáselméletét fejti ki, az immunitas/communitas kettősének espositói paradigmáját, amelyet a filozófus 2020 márciusában a Covid19 járványra is kiterjesztett. Végül ebben kontextusban elemzi Henry James Daisy Miller című kisregényét, amelynek ártatlanul szabados főhősnője a "római láz", a malária (mal-aria-"rossz levegő") áldozata lesz. Az esszé jelentősebb része a koronavírus járvány első hullámának lecsengő szakaszában született, a három hónapos karantén után. Szerző Timár Andrea habilitált egyetemi docens, az ELTE Anglisztika Tanszékének oktatója. Kutatási területei: irodalomelmélet, kritikaelmélet, angol irodalom, angol romantika, az "ember" és "az emberi" kontextusai. 2019/20-ban a CEU Intsitute for Advanced Study ösztöndíjas kutatója volt, 2004/2005-ben a KULeuven-en, 2005/2006-ban a Royal Holloway, University of London-on folytatott tanulmányokat. Első monográfiáját (A Modern Coleridge: Cultivation, Addiction, Habits. 2015; paperback: 2017) a British Assoociation for Romantic Studies a legjobb első könyv díjra terjesztette fel. A Helikon irodalom-és kultúratudományi folyóirat "Addikcióelméletek" (2016) és "Az elkövető alakja" (2019) című számainak szerkesztője, a The AnaChronisT angol nyelvű folyóirat szerkesztőbizottsági tagja. Legfrissebb publikációja: Dehumanization in Literature, and the Figure of the Perpetrator. Routledge Handbook of Dehumanization. Szerk. Kronfeldner M. Routledge, 2020.
A Modern Coleridge presents Coleridge as an eminently modern thinker, whose works stage the interrelatedness of the discourses of cultivation, addiction, and habit. These, the book shows, all revolve around a post-Kantian idea of free will, essential to Coleridge's idea of the 'human'. Rather than being interested in opium, A Modern Coleridge focuses on the phenomenon of addiction as a disease of volition symptomatic of a civilization in excess, posing a threat to cultivation, to the unfolding of Coleridgean 'humanity'. Habit is posited as a third term between cultivation and addiction, the human and the non-human; being constitutive parts of Coleridgean cultivation, good habits (as opposed to bad ones) turn the working of free will itself into an automatism. Engaging with philosophy, ethics, politics and poetics, A Modern Coleridge reframes both prose and poetry, including The Ancient Mariner, Christabel, Kubla Khan, Dejection: an Ode, or The Eolian Harp.
The essays of this present volume, published between 2010 and 2018,* examine what it has meant to... more The essays of this present volume, published between 2010 and 2018,* examine what it has meant to be human from the eighteenth century to the present. The first part of the volume critically engages with eighteenth century notions of sympathy (as elaborated by Adam Smith) and our present notion of narrative empathy (Martha Nussbaum, Suzanne Keen). It examines how novels such as Agota Kristof’s The Notebook (1986),Noémi Szécsi’s Gondolatolvasó [The Mind-reader] (2013), J. M. Coetzee’s Foe (1986) and Gergely Péterfy’s Kitömött barbár [Stuffed Barbarian] (2014) question the ethical and political stakes involved in the exercise of “sympathetic imagination” for our (lack of) understanding and/or recognition of the human. The second part of the volume offers critical readings of texts by Matthew Arnold, Immanuel Kant, William Wordsworth, John Keats, Paul de Man, Jacques Derrida, Jacques Rancière, and Quentin Meillassoux in order to investigate the poetics and the politics of human form. It establishes (further) dialogues between the long nineteenth century and our contemporary world through the notions of virtual trauma, autoimmunity, terror, the posthuman, the catastrophe and the crisis of temporality.
A Helikon "Inklinációk" számának kulcsfogalmai a relacionalitás (vagy kapcsolatiság), valamint az... more A Helikon "Inklinációk" számának kulcsfogalmai a relacionalitás (vagy kapcsolatiság), valamint az inklináció (hajlam, hajlékonyság, odahajlás, elhajlás), melyeket a nyugati filozófiai tradíció privilegizált fogalmai, például az individualitás, az autonómia és a (fel)egyenes(edett)ség árnyékából hívunk elő. Hangsúlyossá tesszük a pulzálást, az affektivitást, az érzelmeket, s ezen keresztül az (új) ma terialitást és a plaszticitást, felszabadítva ezeket a szilárdság, a szellem, az ob jektivitás és a tekintet hatalma alól. Szerzőink többek között a dekonstrukció val szembesített racionális gondolkodás segítségével mutatnak rá a 20. századi nyelvi fordulat vakfoltjaira. A kötetet Radvánszky anikó és TimáR andRea szerkesztették.
Helikon: irodalom- és kultúratudományi szemle, 2019
TARTALOM:
Timár Andrea: Dehumanizác... more TARTALOM: Timár Andrea: Dehumanizáció: az elkövető alakja az irodalomban, a filmművészetben, a színpadon és a filozófiában 3
TANULMÁNYOK Chantal Delsol: Simone Weil, Hannah Arendt és a gonosz banalitása (Fordította: Marczisovszky Anna) 11 Szlukovényi Katalin: Egerek és emberek. Gyilkos sztereotípiák Art Spiegelman Maus című képregényében és más művekben 18 Kálmán C. György: Együttérzés, rettegés, elbeszélés. Zoltán Gábor Orgiájának eszközei 25 Földes Györgyi: Beigli és főbelövés (Zoltán Gábor: Orgia) 31 Timár Andrea: Nehéz empátia és fikcionalitás. Jonathan Littell: Jóakaratúak (metakritika) 39 Kerekes Amália: A Waffen-SS természetrajza. Nyugat-Magyarország, 1945 (Ralf Rothmann: Tavasszal meghalni) 47 Pap József: Saul, Gyugyu vagy Katatiki? Az egyenruha szerepe a Saul fia című filmben és a modern magyar filmművészetben 55 Lengyel Imre Zsolt: Irodalmi érték vagy összeesküvés? Erdélyi József önéletrajzi szövegeiről 61 Gyuris Kata: Az elkövető alakja az apartheidben. Mítosz, szembesítés és megbocsátás Antjie Krog és Pumla Gobodo-Madikizela műveiben 69 Gálla Edit: Orvosi dehumanizáció Sylvia Plath két versében 75 Tamás Péter: „Miért kell nekem mániákusokról olvasni?” Dehumanizáció és elkövetői nézőpont Vladimir Nabokov Lolitájában 82 Farkas Ákos: Csolovek bádogból. Radikális dehumanizáció és a Gépnarancs című regény 89 Darida Veronika: A dehumanizáció színpadai 96 Pikli Natália: Átélhető elembertelenedés és totális háború. A diktatúra támogatóinak anatómiája Caryl Churchill Valahol (Far Away) című drámájában 104 Székelyhidi E. Johanna: A felismerhetőségig eltorzulva. De- és rehumanizáció Sarah Kane Szétbombázva című drámájában 111
TANULMÁNYOK Timár Andrea: Az addikció kulturális és kritikai elméletei 3 Jacques Derrida: A drogo... more TANULMÁNYOK Timár Andrea: Az addikció kulturális és kritikai elméletei 3 Jacques Derrida: A drogok retorikája (Fordította: Timár Andrea) 17 Virginia Berridge – Edward Giffith: Az ópium és a nép: ópiumfogyasztás a XIX. századi Angliában (Fordította: Vásári Melinda) 24 Eve Sedgwick: Az akarat kórságai (Fordította: Jászay Dorottya) 27 Barry Milligan: Ópium, avagy brit identitás és fertőző Kelet 37(Fordította: Gyuris Kata) Paul Youngquist: Rossz szokások (Fordította: Jásdi András) 43 Timár Andrea: A függő mint " traumatofil típus " : modernitás és addikció Samuel Taylor Coleridge és Walter Benjamin írásaiban (Fordította: Hamerli Nikolett) 58 Elissa Marder: Trauma, függőség és temporális bulimia a Bovarynéban (Fordította: Tamás Péter) 72 Gerda Reith: A játék tapasztalata (Fordította: Kiss Kristóf) 87 Helen Keane: Dohányzás, függőség és időteremtés (Fordította: Vásári Melinda) 110 Lorraine Greaves: Füstfüggöny – a nők dohányzásának kulturális jelentése (Fordította: Szép Eszter) 122 A függőség filozófiai, irodalmi, politikai, történelmi és tágabb értelemben vett kulturális aspektusainak kritikai vizsgálata a közelmúltban önálló tudományággá nőtte ki magát az Egyesült Államokban, Kanadában és Nyugat-Európában.
This paper examines the productivity of medical discourses around viral infections in the field o... more This paper examines the productivity of medical discourses around viral infections in the field of biopolitical theories of immunity. More particularly, it critically discusses the complex relationship established in theories of political immunity between the social body and the biological body in the face of the 9/11 terrorist attacks and the SARS-CoV-2 pandemic. First, it reconsiders Jacques Derrida's writings on terror and autoimmunity, and the ways in which Derrida (mis)uses the definition of AIDS to describe the autoimmunitary logic of the risk terror poses to democracy. Second, departing from the difference between Derrida's and Roberto Esposito's respective understandings of "tolerance", it examines the relationship between immunitas and communitas in Esposito's biopolitical theory of immunity, which he also extends to the analysis of the measures introduced during the SARS-CoV-2 pandemic. Doing so, it equally comments on the resemblances between the biological body's reaction to the Covid-19 infection and Esposito's account of biopower. Eventually, the chapter discusses the analogy between the working of the mRNA vaccine and Esposito's ideal of affirmative biopolitics.
In Fogalmazás kérdése /A Question of Phrasing Írások Ferencz Győző 70. születésnapjára Writings for Győző Ferencz on His 70th Birthday, 2024
Kosztolányi Dezső Édes Anna (1926) című regényének nincs köze Doris Lessing A fű dalol (1950) cím... more Kosztolányi Dezső Édes Anna (1926) című regényének nincs köze Doris Lessing A fű dalol (1950) című művéhez. Tematikailag azonban sok hasonlóság van közöttük: mindkét alkotás olvasása során tanúi lehetünk, ahogy a hangtalanságra ítélt, vagy hangjától a hatalom által megfosztott, dehumanizált áldozat erőszakos cselekedetre ragadtatja magát, s meggyilkolja azt, akinek hatalma van felette. A most következőkben azonban nem elsősorban az áldozatokra, hanem arra fogok koncentrálni, hogy hogyan jelenik meg Kosztolányi Édes Annájában, valamint Lessing A fű dalol című regényében a női elkövető mint hétköznapi elkövető. Sem Vizyné, sem Mary Turner nem alkalmaz fizikai erőszakot, úgy tűnik, mindketten az Iris Marion Young által leírt „strukturális igazságtalanság” részei , akiket nem lehet a dehumanizáló rendszerért egyénként felelősségre vonni: Vizyné a 20. század eleji Magyarország nagypolgári világának része, ahol természetes dolog cselédeket tartani, a fehér bőrű Mary Turner pedig a rodéziai rabszolgatartó példája. Cselekedeteik saját történeti korukban és saját földrajzi helyzetükben nem büntethetők, a szolgájukkal való embertelen bánásmódért nem lehetne őket törvényesen felelősségre vonni. Viselkedésük csak morális, etikai szempontból megkérdőjelezhető: áldozataikkal úgy bánnak, mintha nem személyek, hanem állatok és/vagy gépek lennének. Ezzel szemben az áldozatok, Anna, a cseléd, valamint Moses, a rabszolga végül egy-egy olyan erőszakos cselekedet elkövetői lesznek, amelyért a törvény előtt kell felelniük: mindketten meggyilkolják azt, aki nem emberként bánt velük. A jog és a morál, valamint a karakter és a tett közti feszültséget Kosztolányinál a legexplicitebb módon Anna bírósági tárgyalása, különösképpen Doktor Moviszter, az Anna iránt részvétet érző tanú és a törvényszéki elnök között lezajló párbeszéd mutatja meg:
This paper examines how Adriana Cavarero extends and offers an alternative to Hannah Arendt’s und... more This paper examines how Adriana Cavarero extends and offers an alternative to Hannah Arendt’s understanding of speech and its relationship to politics and violence through a re-reading of Herman Melville’s, Billy Budd, Sailor (1891). The novella was examined by Arendt in On Revolution (1963) where she considers the apolitical character of the French Revolutionary Terror and establishes a link between violence, mimetic contagion, and the failure of articulate speech. I suggest that whereas Arendt’s reading only offers two possible responses to violence— forgiveness or punishment (perpetuating violence)—a reading of the novella inspired by Cavarero’s work shows a third alternative, the prevention of violence, while equally revealing the blind spot of Arendt’s argument. The blind spot is Arendt’s privileging of articulate speech and her failure to consider the embodied character of human expression. Cavarero’s ethics of inclination, however, allows for a response to, and responsibility for, the uniqueness of the human voice, and for the intention to convey meaning. To mediate between Arendt and Cavarero, the paper also reconsiders Nidesh Lawtoo’s understanding of mimesis, evokes Eve Sedgwick’s paradigm-setting queer reading of Billy Budd, and engages with Walter Benjamin’s and Giorgio Agamben’s contrary takes on the relationship between violence and language.
The paper suggests that Samuel Taylor Coleridge’s arguments against sympathy after the French Rev... more The paper suggests that Samuel Taylor Coleridge’s arguments against sympathy after the French Revolution, Walter Benjamin’s claims against empathy following the traumatic shock of Modernity and the First World War, and Hannah Arendt’s critical take on compassion. after the Holocaust are similar responses to singular historical crises. Reconsidering Arendt’s On Revolution (1963) and its evocation of Hermann Melville’s novella Billy Budd (1891), I show first that the novella bears the traces of an essay by Samuel Taylor Coleridge, “The Appeal to Law” (1809). Then, drawing on Walter Benjamin’s writings on trauma in Illuminations (1968, edited by Arendt), I discuss the political importance Arendt attaches to the proper way of telling a story, at a time when “the communicability of experience is decreasing” (I, 86). Through the analysis of Benjamin’s “The Storyteller” and Arendt’s “heartless” report on the Eichmann trial (1963), I equally show that, according to Arendt, testimonies must be narrated, or rather performed, in a dispassionate, dry, and compact manner so that they can be historically and politically relevant.
Chapter 14. Andrea Timár engages with literary representations of the experience of perpetrators ... more Chapter 14. Andrea Timár engages with literary representations of the experience of perpetrators of dehumanization. Her chapter focuses on perpetrators of dehumanization who do not violate laws of their society (i.e., they are not criminals) but exemplify what Simona Forti, inspired by Hannah Arendt, calls “the normality of evil.” Through the parallel examples of Dezső Kosztolányi’s Anna Édes (1926) and Doris Lessing’s The Grass is Singing (1950), Timár first explores a possible clash between criminals and perpetrators of dehumanization, showing literature’s exceptional ability to reveal the gap between ethics and law. Second, she examines novels focalized through perpetrators and the difficult narrative empathy they provoke, arguing that only the critical reading of these novels can make one engage with the potential perpetrator in oneself. As case studies, Timár examines Daniel Defoe’s Robinson Crusoe (1719), which may potentially turn its reader into an accomplice in the process of dehumanization, and J.M. Coetzee’s Foe (1986), which puts on critical display the dehumanizing potentials of both aesthetic representation and sympathy as imaginative violence. Third, she reads Jonathan Littell’s The Kindly Ones [Les Bienveillantes, 2006], which can make the reader question, through the polyphony of the voice of its protagonist, the notions of narrative voice and readerly empathy, only to reveal that the difficulty involved in empathizing with perpetrator characters lies not so much in the characters’ being perpetrators, but rather in their being literary characters. Eventually, Timár briefly touches upon the problem of the aesthetic and the comic via Nabokov’s Lolita (1955) to ask whether one can avoid some necessarily dehumanizing aspects of humor.
This paper presents Gergely Péterfy's Stuffed Barbarian [Kitömött Barbár, 2014] in the context of... more This paper presents Gergely Péterfy's Stuffed Barbarian [Kitömött Barbár, 2014] in the context of eighteenth-century, pre-Revolutionary debates on slavery and the related question of the "human." It investigates the ethical and political stakes of Péterfy's narrative technique and argues that the improbably omniscient, third person character narration used throughout the novel performs the universalist and exclusive ideology Bildung of the European Enlightenment, which Péterfy mourns.
The point of departure of this talk is Hannah Arendt’s controversial take on compassion, as prese... more The point of departure of this talk is Hannah Arendt’s controversial take on compassion, as presented in Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil (1963) and On Revolution (1963). This talk addresses, on the one hand, the relationship between what Arendt calls “enlarged thinking” and her rhetorics of irony manifest in her use of reported speech, in order to show how they reflect and create an ethical and political agenda rooted in Kant’s aesthetic judgement. On the other hand, the talk engages with the significance Arendt attaches to speech and especially to the proper way of telling a story, and points to “the inability to speak” as a potential blind spot in her thinking. Eventually, it asks whether it is possible gto model a way or reading on Arendt’s conception of taste as political judgement.
A jelen dolgozat Hannah Arendt Eichmann Jeruzsálámben, tudósítás a gonosz banalitásáról (1963), A... more A jelen dolgozat Hannah Arendt Eichmann Jeruzsálámben, tudósítás a gonosz banalitásáról (1963), A Forradalom (1963), valamint Az emberi állapot (1958) és a Múlt
és Jövő között (1961) című művein keresztül azt vizsgálja, hogyan kérdőjelezi meg
Arendt a részvétnek tulajdonított jótékony politikai és társadalmi szerepet. A részvét
közelségétől el fogunk jutni az irónia politikájához. Ez az irónia azonban, mint
látni fogjuk, nem a részvét ellentéte, hanem egy olyan kettős hang, amely az ént és a
másikat, sőt, a „többieket” egyaránt képviselheti, s ily módon a szolidaritás diszkurzív
megfelelőjévé válik. Ezzel párhuzamosan megmutatom, hogy Arendt a csöndet,
vagy a beszédre való képtelenséget politikailag irrelevánsnak tartja, miközben kitűntetett
közösségi szerepet tulajdonít az elbeszélésnek, pontosabban annak kompakt,
száraz, érzelemmentes kifejezésmódnak, amely történelmi és politikai relevanciával is
rendelkezik.
Immuno-poetics: Thomas Mann's Death in Venice (via René Girard, Roberto Esposito, Michel Foucault... more Immuno-poetics: Thomas Mann's Death in Venice (via René Girard, Roberto Esposito, Michel Foucault, Giorgio Agamben and Hannah Arendt)
Absztrakt Az esszé kritikai vizsgálat tárgyává tesz két politikai immunitáselméletet, és megvizsg... more Absztrakt Az esszé kritikai vizsgálat tárgyává tesz két politikai immunitáselméletet, és megvizsgálja milyen kapcsolatot állíthatunk fel a politikai test és a biológiai test között, amikor a 21. század koronavírus járványával szembesülünk. Míg az esszé első része Derrida terrorral és autoimmunitással kapcsolatos írásait vázolja fel röviden, a második rész Roberto Esposito immunitáselméletét fejti ki, az immunitas/communitas kettősének espositói paradigmáját, amelyet a filozófus 2020 márciusában a Covid19 járványra is kiterjesztett. Végül ebben kontextusban elemzi Henry James Daisy Miller című kisregényét, amelynek ártatlanul szabados főhősnője a "római láz", a malária (mal-aria-"rossz levegő") áldozata lesz. Az esszé jelentősebb része a koronavírus járvány első hullámának lecsengő szakaszában született, a három hónapos karantén után. Szerző Timár Andrea habilitált egyetemi docens, az ELTE Anglisztika Tanszékének oktatója. Kutatási területei: irodalomelmélet, kritikaelmélet, angol irodalom, angol romantika, az "ember" és "az emberi" kontextusai. 2019/20-ban a CEU Intsitute for Advanced Study ösztöndíjas kutatója volt, 2004/2005-ben a KULeuven-en, 2005/2006-ban a Royal Holloway, University of London-on folytatott tanulmányokat. Első monográfiáját (A Modern Coleridge: Cultivation, Addiction, Habits. 2015; paperback: 2017) a British Assoociation for Romantic Studies a legjobb első könyv díjra terjesztette fel. A Helikon irodalom-és kultúratudományi folyóirat "Addikcióelméletek" (2016) és "Az elkövető alakja" (2019) című számainak szerkesztője, a The AnaChronisT angol nyelvű folyóirat szerkesztőbizottsági tagja. Legfrissebb publikációja: Dehumanization in Literature, and the Figure of the Perpetrator. Routledge Handbook of Dehumanization. Szerk. Kronfeldner M. Routledge, 2020.
John Beer draws a sweeping parallel between Luther’s vision after a period of ‘intense thinking’ ... more John Beer draws a sweeping parallel between Luther’s vision after a period of ‘intense thinking’ and the state of the ‘Author’ in the preface to ‘Kubla Khan’ to argue that the poem’s images were ‘the subject of intense thought on Coleridge’s part’. In fact, both ‘Kubla Khan’ (c.1797) and the introductory note Coleridge attached to it in 1816 can be productively reread in the context of Coleridge’s essay on Luther and Rousseau in The Friend. The ‘Author’, like Luther, has a ‘vision in a dream’: falling asleep over Purchas’s Pilgrimage, he has a vision of Kubla’s dome, while Luther, falling asleep over the Bible, has a hallucination of the devil. I will argue that apart from the fact that Coleridge speaks about Luther very much as he does of himself in the preface, both the poem supplemented by the preface and the essay on Luther and Rousseau offer commentaries on the political implications of the relationship between hallucinatory reading, poetic vision, and the potentially dangerous, daemonic power of words. For Luther’s hallucinatory reading is also linked, in Coleridge’s mind, to his being a ‘great poet’. However, being ‘possessed’ by his visions, and ‘acting’, rather than ‘writing’ poems, he also resembles, according to Coleridge, the ‘crazy Rousseau’, whose words had ‘direful’ consequences (F II 110-121). Associating possession with the dangerous power of words, the essay on Luther and Rousseau can thus bring into focus the political potentials of the ‘Author’s’ original vision, the performative character of Kubla’s speech act, as well as the historical implications of the ecstatic ‘I’ of the last stanza. It may eventually suggest that the introductory note to ‘Kubla Khan’ can be read as a second ‘decree’, a written declaration that can distance the conservative Coleridge from his own poem. It may indicate that the Coleridge of 1816 (as opposed to Luther, Rousseau, Kubla Khan, and the ‘Author’ of 1797 described in the preface) is a poet-critic, someone who re-reads his own poem in an attempt to avert its potentially ‘direful’ consequences.
Between July, 1804, and September, 1805, Coleridge shared the 1802 version of Wordsworth’s Peter ... more Between July, 1804, and September, 1805, Coleridge shared the 1802 version of Wordsworth’s Peter Bell with the governor of Malta, Sir Alexander Ball. In the 21st issue of The Friend (January 25, 1810) Coleridge reported that the governor had responded with “warm interest”: “[I]t was evident to me, that it was not so much the poetic merit of the Composition that interested him, as the Truth and psychological insight with which it represented the practicability of reforming the most hardened minds, and the various accidents which may awaken the most brutalized Person to a recognition of his nobler Being” (F, 2: 290). I propose that he showed Sir Alexander Ball Wordsworth’s Peter Bell rather than his own Ancient Mariner because Peter Bell illustrated the political educational theory he shared with Ball while The Ancient Mariner, especially the 1802 version without the glossary, illustrates no political didactic purpose.
Does Arendt’s political philosophy have general implications for literary studies? Can an imagine... more Does Arendt’s political philosophy have general implications for literary studies? Can an imagined conversation between Arendt and her 21st-century interpreters (e.g. Honig, Cavarero, Rancière, Esposito, S. Hartman) inspire new Arendtian readings of literary texts? In this talk, Andrea Timár will consider the usefulness of Arendt to questions of representation, storytelling, language that inflect some contemporary literary studies.
Institute for Advanced Studies, Central European University, 2019
The lecture explores in new ways how the study of literary fiction contributes to and complicates... more The lecture explores in new ways how the study of literary fiction contributes to and complicates our understanding of the concept of dehumanization by constantly putting it on trial. Based on literary case studies that foreground the experience of perpetrators, the lecture will draw, firstly, a distinction between dehumanising representations that invite the reader to share the perpetrator’s point of view, and representations of dehumanisation that put the process of dehumanization on critical display, inviting more complex readerly responses. Secondly, it introduces a new distinction between immoral, but law-abiding perpetrators and revolting criminals. Evoking two fictional deployments of the process of dehumanization, the lecture ultimately points to the singular capacity of literature to show the clash between ethics and the law
Nov. 10. csütörtök 18:30–19:30
ELTE, Angol-Amerikai Intézet, Budapest, 1088, Rákóczi út 5. 4. eme... more Nov. 10. csütörtök 18:30–19:30 ELTE, Angol-Amerikai Intézet, Budapest, 1088, Rákóczi út 5. 4. emelet 414 Szeretettel várunk Az addikció kulturális és kritikai elméletei című szám bemutatójára (még 2016/1.), amelyre rendhagyó módon utólag, a "130 éves az Angol Tanszék" című konferencián kerül sor. A kerekasztal-beszélgetést Friedrich Judit vezeti, beszélgetőpartnerei a szerkesztő, Timár Andrea és a fordítók (Vásári Melinda, Jászay Dorottya, Gyuris Kata, Jásdi András, Tamás Péter, Kiss Kristóf, Szép Eszter, Hamerli Nikolett, Major Réka.
website: http://disbelief2017.wixsite.com/emerg
keynotes:
Péter Dávidház (MTA, ELTE)
Tim Fulfor... more website: http://disbelief2017.wixsite.com/emerg keynotes: Péter Dávidház (MTA, ELTE) Tim Fulford (De Montfort University) Nicholas Halmi (University of Oxford) Ágnes Péter (ELTE) Tzachi Zamir (University of Jerusalem)
CFP: We call for papers that address the issue of disbelief between "the Renaissance" (the Early Modern English period) and the end of "Romanticism", both terms taken in the broadest possible sense. By choosing the negative, rather than the positive attitude as the pivotal notion of our conference, we would like to direct attention to the inner tensions and struggles that have so often characterised processes in which human beings are able to accept that somebody or something is true or real and to have faith in somebody or something. We encourage participants to track down the historical, political, religious, ethical, metaphysical, and aesthetic implications of disbelief as they filter through literary and cultural production in the above period. What are the consequences of disbelief for the real, the imaginary, the fictional, the ordinary, the extra-ordinary, the uncanny – for what it means to be human? Conference presentations should take 30 minutes, followed by a 10 minute-long slot for discussions. The language of the conference is English and abstracts sent in through the application menu of this website should not exceed 200 words. After double-blind peer review, a selection of the papers will be published. APPLICATION DEADLINE: 20/February/2017
Institute for Advanced Studies, Central European University, 2020
Many literary scholars accept Martha Nussbaum’s and Lynn Hunt’s influential claim that works gene... more Many literary scholars accept Martha Nussbaum’s and Lynn Hunt’s influential claim that works generating narrative empathy with dehumanized others contribute to the advancement of human rights, even though there is no empirical proof that empathy with fictitious characters correlates with readers’ readiness to help fellow beings. At the same time, there are others that dispute the ethical and political role of empathy. Hence, while some scholars in literary theory and philosophy, following the 18th century British tradition, argue that empathy makes us better and should be one of the main pillars of our society, others point to the dangers of empathy, emphasising its necessarily biased character, as well as the dark uses to which it can be put.
The invited speakers of this workshop critically intervene in the debates around dehumanization and narrative empathy. After an introduction on the state of the art by Andrea Timár, the invited guest speakers will focus on important blind spots or complexities to be taken into account. Marc Redfield brings in the experience of the perpetrator rather than the victim, examining Jonathan Littell’s controversial novel, The Kindly Ones in the context of Kierkegaard’s take on Abraham’s sacrifice. Alice Crary discusses cinematographic representations of dehumanisation, such as Bong Joon-ho’s Parasite (2019) and Jordan Peele’s Us (2019). Robert Eaglestone argues “against empathy”, questioning the beneficial role of empathy in reading, ethics and politics. The three talks (each with a short discussion) will be followed by an in-depth general discussion.
DEHUMANIZÁCIÓ: AZ ELKÖVETŐ ALAKJA AZ IRODALOMBAN, A FILMBEN ÉS A FILOZÓFIÁBAN. Konferencia progr... more DEHUMANIZÁCIÓ: AZ ELKÖVETŐ ALAKJA AZ IRODALOMBAN, A FILMBEN ÉS A FILOZÓFIÁBAN. Konferencia program Konferencia az ELTE Anglisztika Tanszékén, 2019. feb. 7-8.
1
Dehumanizáció: az elkövető(k) alakja az irodalomban, a filmben és a filozófiában (magyar nyelv... more 1 Dehumanizáció: az elkövető(k) alakja az irodalomban, a filmben és a filozófiában (magyar nyelvű, interdiszciplináris konferencia)
Dehumanizáción emberhez méltatlan vagy embertelen bánásmódot értünk, azt, amikor valakit megfosztanak a méltóságától és/vagy individualitásától; Nick Haslam szerint az tekinthető dehumanizációnak, amikor egy vagy több embert állatszerűnek és/vagy gépszerűnek ábrázolnak, állatnak vagy gépnek tekintenek és/vagy e szerint bánnak velük. A konferencia fókuszában az áll, amikor a dehumanizáció, legalábbis részben, az elkövetők nézőpontjából vagy tudatán keresztül kerül megjelenítésre. Vagyis ezúttal nem az áldozatokra (trauma), hanem az elkövetőkre („perpetrator fiction”) vagyunk kíváncsiak, ez ugyanis Robert Eaglestone szerint közelebb vihet minket a „megérthetetlen megértéséhez”, a „’gonosz’ természetének megismeréséhez.” A binaritásokon kívül különösen a „szürke zóna” (Primo Levi) lehet érdekes a számunkra, ahol az elkövető és az áldozat közti határvonal bizonytalanná válik (mint pl. a Saul fia című filmben), esetleg ahol a félrenézés vagy a tehetetlenség a (potenciális) áldozatokat is cinkosokká vagy elkövetőkké teszi (lásd: Zoltán Gábor: Orgia), vagy épp fordítva: a potenciális elkövetők válnak áldozattá (pl. Coetzee A barbárokra várva c. regényében). Az előadások témája lehet a gender, a holokauszt, a rasszizmus, a kommunista diktatúrák, de bármilyen alkotás fontos lehet, amely színre viszi a dehumanizációt. Különösképpen a narratív vagy a reprezentációs technikákra fókuszáló előadásokat várunk, de filozófiai megközelítésekre, vagy a kritikai kultúrakutatás szempontjaira is nyitottak vagyunk. Lehetséges kérdések, amelyek számos másikkal is kiegészíthetők: A dehumanizáció reprezentációi mennyiben nyújthatnak a filozófiától és a pszichológiától eltérő válaszokat a „hogyan?” és a „miért történhet(ett) meg” kérdéseire? Mi a szerepe a narratív technikáknak, a retorikának, s összességében a reprezentációnak abban, hogy a pszichológiától és a filozófiától eltérő válaszok születhessenek? Milyen különbségek vannak a dehumanizáció ábrázolásának módjai és a dehumanizáló ábrázolásmódok között? Mi a különbség azon ábrázolás technikák között, amelyek a dehumanizációt megjelenítő művekre jellemzőek, szemben azokkal, amelyek maguk is dehumanizálnak? Hogyan, milyen technikákkal irányítják a dehumanizációt ábrázoló művek, szemben a dehumanizáló ábrázolásmódokkal, a befogadói együttérzést? A dehumanizáció irodalmi ábrázolásaival való szembesülés vajon elkerülhetővé teszi a dehumanizáló ábrázolásokat és a dehumanizáló beszédmódot? Hogyan lehetséges és hogyan szabad, hogyan etikus a dehumanizációt ábrázolni, anélkül, hogy az ábrázolás maga is dehumanizáló lenne? Szükség van-e ilyen „etikára”?
A konferencia várható időpontja: 2019. február 7.-8. A konferencia helyszíne: ELTE, BTK, Angol-Amerikai Intézet, Anglisztika Tanszék 1088. Budapest, Rákóczi út 5.
A konferencia szervezője: A Modern Angol Irodalom Doktori Program T.H.E (The Human Enigma) Kutatócsoportja: Bojti Zsolt, Czifra Zsuzsanna, Panka Dániel, Pap József, Petrák Fanni és Tamás Péter doktoranduszok, valamint Dr. Timár Andrea egy. adjunktus.
Uploads
A Modern Coleridge presents Coleridge as an eminently modern thinker, whose works stage the interrelatedness of the discourses of cultivation, addiction, and habit. These, the book shows, all revolve around a post-Kantian idea of free will, essential to Coleridge's idea of the 'human'. Rather than being interested in opium, A Modern Coleridge focuses on the phenomenon of addiction as a disease of volition symptomatic of a civilization in excess, posing a threat to cultivation, to the unfolding of Coleridgean 'humanity'. Habit is posited as a third term between cultivation and addiction, the human and the non-human; being constitutive parts of Coleridgean cultivation, good habits (as opposed to bad ones) turn the working of free will itself into an automatism. Engaging with philosophy, ethics, politics and poetics, A Modern Coleridge reframes both prose and poetry, including The Ancient Mariner, Christabel, Kubla Khan, Dejection: an Ode, or The Eolian Harp.
Timár Andrea: Dehumanizáció: az elkövető alakja az irodalomban,
a filmművészetben, a színpadon és a filozófiában 3
TANULMÁNYOK
Chantal Delsol: Simone Weil, Hannah Arendt és a gonosz banalitása
(Fordította: Marczisovszky Anna) 11
Szlukovényi Katalin: Egerek és emberek. Gyilkos sztereotípiák
Art Spiegelman Maus című képregényében és más művekben 18
Kálmán C. György: Együttérzés, rettegés, elbeszélés.
Zoltán Gábor Orgiájának eszközei 25
Földes Györgyi: Beigli és főbelövés (Zoltán Gábor: Orgia) 31
Timár Andrea: Nehéz empátia és fikcionalitás. Jonathan Littell:
Jóakaratúak (metakritika) 39
Kerekes Amália: A Waffen-SS természetrajza. Nyugat-Magyarország, 1945
(Ralf Rothmann: Tavasszal meghalni) 47
Pap József: Saul, Gyugyu vagy Katatiki? Az egyenruha szerepe a Saul fia
című filmben és a modern magyar filmművészetben 55
Lengyel Imre Zsolt: Irodalmi érték vagy összeesküvés? Erdélyi József
önéletrajzi szövegeiről 61
Gyuris Kata: Az elkövető alakja az apartheidben. Mítosz, szembesítés
és megbocsátás Antjie Krog és Pumla Gobodo-Madikizela műveiben 69
Gálla Edit: Orvosi dehumanizáció Sylvia Plath két versében 75
Tamás Péter: „Miért kell nekem mániákusokról olvasni?” Dehumanizáció
és elkövetői nézőpont Vladimir Nabokov Lolitájában 82
Farkas Ákos: Csolovek bádogból. Radikális dehumanizáció
és a Gépnarancs című regény 89
Darida Veronika: A dehumanizáció színpadai 96
Pikli Natália: Átélhető elembertelenedés és totális háború. A diktatúra
támogatóinak anatómiája Caryl Churchill Valahol (Far Away) című
drámájában 104
Székelyhidi E. Johanna: A felismerhetőségig eltorzulva.
De- és rehumanizáció Sarah Kane Szétbombázva című drámájában 111
és Jövő között (1961) című művein keresztül azt vizsgálja, hogyan kérdőjelezi meg
Arendt a részvétnek tulajdonított jótékony politikai és társadalmi szerepet. A részvét
közelségétől el fogunk jutni az irónia politikájához. Ez az irónia azonban, mint
látni fogjuk, nem a részvét ellentéte, hanem egy olyan kettős hang, amely az ént és a
másikat, sőt, a „többieket” egyaránt képviselheti, s ily módon a szolidaritás diszkurzív
megfelelőjévé válik. Ezzel párhuzamosan megmutatom, hogy Arendt a csöndet,
vagy a beszédre való képtelenséget politikailag irrelevánsnak tartja, miközben kitűntetett
közösségi szerepet tulajdonít az elbeszélésnek, pontosabban annak kompakt,
száraz, érzelemmentes kifejezésmódnak, amely történelmi és politikai relevanciával is
rendelkezik.
A Modern Coleridge presents Coleridge as an eminently modern thinker, whose works stage the interrelatedness of the discourses of cultivation, addiction, and habit. These, the book shows, all revolve around a post-Kantian idea of free will, essential to Coleridge's idea of the 'human'. Rather than being interested in opium, A Modern Coleridge focuses on the phenomenon of addiction as a disease of volition symptomatic of a civilization in excess, posing a threat to cultivation, to the unfolding of Coleridgean 'humanity'. Habit is posited as a third term between cultivation and addiction, the human and the non-human; being constitutive parts of Coleridgean cultivation, good habits (as opposed to bad ones) turn the working of free will itself into an automatism. Engaging with philosophy, ethics, politics and poetics, A Modern Coleridge reframes both prose and poetry, including The Ancient Mariner, Christabel, Kubla Khan, Dejection: an Ode, or The Eolian Harp.
Timár Andrea: Dehumanizáció: az elkövető alakja az irodalomban,
a filmművészetben, a színpadon és a filozófiában 3
TANULMÁNYOK
Chantal Delsol: Simone Weil, Hannah Arendt és a gonosz banalitása
(Fordította: Marczisovszky Anna) 11
Szlukovényi Katalin: Egerek és emberek. Gyilkos sztereotípiák
Art Spiegelman Maus című képregényében és más művekben 18
Kálmán C. György: Együttérzés, rettegés, elbeszélés.
Zoltán Gábor Orgiájának eszközei 25
Földes Györgyi: Beigli és főbelövés (Zoltán Gábor: Orgia) 31
Timár Andrea: Nehéz empátia és fikcionalitás. Jonathan Littell:
Jóakaratúak (metakritika) 39
Kerekes Amália: A Waffen-SS természetrajza. Nyugat-Magyarország, 1945
(Ralf Rothmann: Tavasszal meghalni) 47
Pap József: Saul, Gyugyu vagy Katatiki? Az egyenruha szerepe a Saul fia
című filmben és a modern magyar filmművészetben 55
Lengyel Imre Zsolt: Irodalmi érték vagy összeesküvés? Erdélyi József
önéletrajzi szövegeiről 61
Gyuris Kata: Az elkövető alakja az apartheidben. Mítosz, szembesítés
és megbocsátás Antjie Krog és Pumla Gobodo-Madikizela műveiben 69
Gálla Edit: Orvosi dehumanizáció Sylvia Plath két versében 75
Tamás Péter: „Miért kell nekem mániákusokról olvasni?” Dehumanizáció
és elkövetői nézőpont Vladimir Nabokov Lolitájában 82
Farkas Ákos: Csolovek bádogból. Radikális dehumanizáció
és a Gépnarancs című regény 89
Darida Veronika: A dehumanizáció színpadai 96
Pikli Natália: Átélhető elembertelenedés és totális háború. A diktatúra
támogatóinak anatómiája Caryl Churchill Valahol (Far Away) című
drámájában 104
Székelyhidi E. Johanna: A felismerhetőségig eltorzulva.
De- és rehumanizáció Sarah Kane Szétbombázva című drámájában 111
és Jövő között (1961) című művein keresztül azt vizsgálja, hogyan kérdőjelezi meg
Arendt a részvétnek tulajdonított jótékony politikai és társadalmi szerepet. A részvét
közelségétől el fogunk jutni az irónia politikájához. Ez az irónia azonban, mint
látni fogjuk, nem a részvét ellentéte, hanem egy olyan kettős hang, amely az ént és a
másikat, sőt, a „többieket” egyaránt képviselheti, s ily módon a szolidaritás diszkurzív
megfelelőjévé válik. Ezzel párhuzamosan megmutatom, hogy Arendt a csöndet,
vagy a beszédre való képtelenséget politikailag irrelevánsnak tartja, miközben kitűntetett
közösségi szerepet tulajdonít az elbeszélésnek, pontosabban annak kompakt,
száraz, érzelemmentes kifejezésmódnak, amely történelmi és politikai relevanciával is
rendelkezik.
ELTE, Angol-Amerikai Intézet, Budapest, 1088, Rákóczi út 5. 4. emelet 414
Szeretettel várunk Az addikció kulturális és kritikai elméletei című szám bemutatójára (még 2016/1.), amelyre rendhagyó módon utólag, a "130 éves az Angol Tanszék" című konferencián kerül sor. A kerekasztal-beszélgetést Friedrich Judit vezeti, beszélgetőpartnerei a szerkesztő, Timár Andrea és a fordítók (Vásári Melinda, Jászay Dorottya, Gyuris Kata, Jásdi András, Tamás Péter, Kiss Kristóf, Szép Eszter, Hamerli Nikolett, Major Réka.
keynotes:
Péter Dávidház (MTA, ELTE)
Tim Fulford (De Montfort University)
Nicholas Halmi (University of Oxford)
Ágnes Péter (ELTE)
Tzachi Zamir (University of Jerusalem)
CFP: We call for papers that address the issue of disbelief between "the Renaissance" (the Early Modern English period) and the end of "Romanticism", both terms taken in the broadest possible sense. By choosing the negative, rather than the positive attitude as the pivotal notion of our conference, we would like to direct attention to the inner tensions and struggles that have so often characterised processes in which human beings are able to accept that somebody or something is true or real and to have faith in somebody or something. We encourage participants to track down the historical, political, religious, ethical, metaphysical, and aesthetic implications of disbelief as they filter through literary and cultural production in the above period. What are the consequences of disbelief for the real, the imaginary, the fictional, the ordinary, the extra-ordinary, the uncanny – for what it means to be human?
Conference presentations should take 30 minutes, followed by a 10 minute-long slot for discussions. The language of the conference is English and abstracts sent in through the application menu of this website should not exceed 200 words.
After double-blind peer review, a selection of the papers will be published.
APPLICATION DEADLINE: 20/February/2017
The invited speakers of this workshop critically intervene in the debates around dehumanization and narrative empathy. After an introduction on the state of the art by Andrea Timár, the invited guest speakers will focus on important blind spots or complexities to be taken into account. Marc Redfield brings in the experience of the perpetrator rather than the victim, examining Jonathan Littell’s controversial novel, The Kindly Ones in the context of Kierkegaard’s take on Abraham’s sacrifice. Alice Crary discusses cinematographic representations of dehumanisation, such as Bong Joon-ho’s Parasite (2019) and Jordan Peele’s Us (2019). Robert Eaglestone argues “against empathy”, questioning the beneficial role of empathy in reading, ethics and politics. The three talks (each with a short discussion) will be followed by an in-depth general discussion.
Konferencia az ELTE Anglisztika Tanszékén, 2019. feb. 7-8.
Dehumanizáció: az elkövető(k) alakja az irodalomban, a filmben és a filozófiában (magyar nyelvű, interdiszciplináris konferencia)
Dehumanizáción emberhez méltatlan vagy embertelen bánásmódot értünk, azt, amikor valakit megfosztanak a méltóságától és/vagy individualitásától; Nick Haslam szerint az tekinthető dehumanizációnak, amikor egy vagy több embert állatszerűnek és/vagy gépszerűnek ábrázolnak, állatnak vagy gépnek tekintenek és/vagy e szerint bánnak velük. A konferencia fókuszában az áll, amikor a dehumanizáció, legalábbis részben, az elkövetők nézőpontjából vagy tudatán keresztül kerül megjelenítésre. Vagyis ezúttal nem az áldozatokra (trauma), hanem az elkövetőkre („perpetrator fiction”) vagyunk kíváncsiak, ez ugyanis Robert Eaglestone szerint közelebb vihet minket a „megérthetetlen megértéséhez”, a „’gonosz’ természetének megismeréséhez.”
A binaritásokon kívül különösen a „szürke zóna” (Primo Levi) lehet érdekes a számunkra, ahol az elkövető és az áldozat közti határvonal bizonytalanná válik (mint pl. a Saul fia című filmben), esetleg ahol a félrenézés vagy a tehetetlenség a (potenciális) áldozatokat is cinkosokká vagy elkövetőkké teszi (lásd: Zoltán Gábor: Orgia), vagy épp fordítva: a potenciális elkövetők válnak áldozattá (pl. Coetzee A barbárokra várva c. regényében).
Az előadások témája lehet a gender, a holokauszt, a rasszizmus, a kommunista diktatúrák, de bármilyen alkotás fontos lehet, amely színre viszi a dehumanizációt. Különösképpen a narratív vagy a reprezentációs technikákra fókuszáló előadásokat várunk, de filozófiai megközelítésekre, vagy a kritikai kultúrakutatás szempontjaira is nyitottak vagyunk.
Lehetséges kérdések, amelyek számos másikkal is kiegészíthetők:
A dehumanizáció reprezentációi mennyiben nyújthatnak a filozófiától és a pszichológiától eltérő válaszokat a „hogyan?” és a „miért történhet(ett) meg” kérdéseire? Mi a szerepe a narratív technikáknak, a retorikának, s összességében a reprezentációnak abban, hogy a pszichológiától és a filozófiától eltérő válaszok születhessenek?
Milyen különbségek vannak a dehumanizáció ábrázolásának módjai és a dehumanizáló ábrázolásmódok között? Mi a különbség azon ábrázolás technikák között, amelyek a dehumanizációt megjelenítő művekre jellemzőek, szemben azokkal, amelyek maguk is dehumanizálnak? Hogyan, milyen technikákkal irányítják a dehumanizációt ábrázoló művek, szemben a dehumanizáló ábrázolásmódokkal, a befogadói együttérzést?
A dehumanizáció irodalmi ábrázolásaival való szembesülés vajon elkerülhetővé teszi a dehumanizáló ábrázolásokat és a dehumanizáló beszédmódot?
Hogyan lehetséges és hogyan szabad, hogyan etikus a dehumanizációt ábrázolni, anélkül, hogy az ábrázolás maga is dehumanizáló lenne? Szükség van-e ilyen „etikára”?
A konferencia várható időpontja: 2019. február 7.-8.
A konferencia helyszíne: ELTE, BTK, Angol-Amerikai Intézet, Anglisztika Tanszék
1088. Budapest, Rákóczi út 5.
A konferencia szervezője: A Modern Angol Irodalom Doktori Program T.H.E (The Human Enigma) Kutatócsoportja: Bojti Zsolt, Czifra Zsuzsanna, Panka Dániel, Pap József, Petrák Fanni és Tamás Péter doktoranduszok, valamint Dr. Timár Andrea egy. adjunktus.