kuulija
Suomi
[muokkaa]Substantiivi
[muokkaa]kuulija (12)
- henkilö, joka kuulee jotakuta tai jotakin
Ääntäminen
[muokkaa]- IPA: /ˈkuːlijɑ/
- tavutus: kuu‧li‧ja
Taivutus
[muokkaa]Taivutus | ||
---|---|---|
sijamuoto | yksikkö | monikko |
kieliopilliset sijamuodot | ||
nominatiivi | kuulija | kuulijat |
genetiivi | kuulijan | kuulijoiden kuulijoitten (kuulijain) |
partitiivi | kuulijaa | kuulijoita |
akkusatiivi | kuulija; kuulijan |
kuulijat |
sisäpaikallissijat | ||
inessiivi | kuulijassa | kuulijoissa |
elatiivi | kuulijasta | kuulijoista |
illatiivi | kuulijaan | kuulijoihin |
ulkopaikallissijat | ||
adessiivi | kuulijalla | kuulijoilla |
ablatiivi | kuulijalta | kuulijoilta |
allatiivi | kuulijalle | kuulijoille |
muut sijamuodot | ||
essiivi | kuulijana | kuulijoina |
translatiivi | kuulijaksi | kuulijoiksi |
abessiivi | kuulijatta | kuulijoitta |
instruktiivi | – | kuulijoin |
komitatiivi | – | kuulijoine- + omistusliite |
vartalot | ||
vokaalivartalo | kuulija- | |
heikko vartalo | - | |
vahva vartalo | - | |
konsonantti- vartalo |
- |