Originally, I was a linguist with an interest in phenomena related to logic and semantics. My work situation then forced me to do works in translation theory and literature, which I chose to combine with my anterior orientation in doing comparative stylistics in a translation context. Address: Göteborg, Västra Götaland, Sweden
Parmi les figures classiques de la littérature enfantine, il faut sans doute compter Pippi Långst... more Parmi les figures classiques de la littérature enfantine, il faut sans doute compter Pippi Långstrump. Cette petite anarchiste pleine d'humour et de bonté et dotée d'une force herculéenne a suscité un engouement général, non seulement dans son pays d'origine, la Suède, mais aussi dans de nombreux autres pays. Or, les livres sur Fifi Brindacier, son homologue français, ne semblent pas avoir connu le même succès. Comment s’explique cette réticence? S'agit-il tout simplement d'un personnage trop étranger à la mentalité française? Ou s'agit-il plutôt, comme le pensent certains critiques, d'un effet de certains défauts littéraires, techniques et psychologiques inhérents aux textes de l’auteur, Astrid Lindgren? Ou faut-il peut-être attribuer cet échec partiel aux défauts de la traduction française?
Pour trouver un début de réponse à ces questions, j’ai choisi d’attaquer la dernière en faisant une comparaison minutieuse entre la version originale en suédois et sa traduction française. Ce qui m'y a décidée, outre ma longue familiarité avec l'œuvre de cet auteur, c’est le fait que je suis suédoise de naissance et linguiste de profession.
Språkens magi. Festskrift till professor Ingmar Söhrman. Andrea Castro & Anton Granvik (red.), 2017
Att förtrollas – ingenting är enklare. Det är ett av markens och vårens äldsta trick: blåsipporna... more Att förtrollas – ingenting är enklare. Det är ett av markens och vårens äldsta trick: blåsipporna. De är på något vis oväntade. De skjuter upp ur det bruna fjolårsprasslet på förbisedda platser där blicken annars aldrig stannar. De brinner och svävar, ja just svävar, och det beror på färgen. Den där ivriga violettblå färgen väger numera ingenting. Här är extas men lågt i tak. (Ur ”Blåsipporna”, Tranströmer 1983[2011]: 303)
Att trolla är svårt. Om det är någon som vet det, så är det festföremålet för den här volymen, vår käre professor och trollkarl Ingmar Söhrman! Men att förtrollas är enkelt, det menar i varje fall Tomas Tranströmer i citatet ovan från dikten ”Blåsipporna”. Som läsare av hans dikter kan man inte annat än hålla med, särskilt då det handlar om poetens eget bildspråk. Däremot inser man snart hur extremt svårt det måste vara att skapa starka poetiska bilder. Åtminstone inser man det så snart man försöker analysera den enastående magin i vår senaste Nobelpristagares märkliga förmåga att skapa oförglömlig poesi. Den magin är just vad den här lilla artikeln vill försöka beskriva.
Men vad menas egentligen med ”bildspråk”? Först kan vi konstatera att när ordet används om det poetiska språket, så handlar det inte om sådant som konkreta, måleriska skildringar av landskap, människor och liknande. Med ”bilder” i poesi avses snarare mer eller mindre komplexa kombinationer av språkliga uttryck som används för att åstadkomma starka och överraskande effekter i samband med beskrivningar av något, det må vara abstrakta företeelser eller konkreta.
Det som främst kännetecknar en poetisk bild är att den söker gestalta någon eller något – alltså en eller annan referent – genom att likna referenten vid något helt annat än den i verkligheten är. Syftet är oftast att åstadkomma en unik upplevelse hos läsaren. Här följer två ganska tydliga exempel:
(1) Granen står som visaren på ett urverk, taggig. 1954. ”Dygnkantring”, s. 32.1
(2) Uppvaknandet är ett fallskärmshopp från drömmen. 1954. ”Preludium”, s. 9.
ACTA ACADEMIAE STROMSTADIENSIS. COMMUNICARE SCIENTIAS. ISBN 987-91-86607-23-4, 2014
This paper investigates into the background of the spectacular success of the French philosopher ... more This paper investigates into the background of the spectacular success of the French philosopher Jacques Derrida (1930-2004), which seems to remain strong considering the fact that, as late as 2007, , Derrida was still among the most quoted authors in the world, in humanities. The start of his career was the publication in 1967 of the extremely influential book On Grammatology devoted to the presentation of his chief idea known as deconstructionism. To put it shortly, this term alludes to the practice of reading and interpreting texts – whether literary or philosophical – against the intentions of their authors, so as to make them say what they were probably never meant to say. This method or doctrine soon became extremely popular, especially in departments of comparative literature or literary criticism, both in the U.S.A., in France and the rest of Europe. Along with it came an attitude of radical scepticism which came in handy in cases of opposition.
What I try to do here is a close reading of De la grammatologie, in order to highlight flaws in Derrida’s own text and argumentation. The conclusion reached is entirely in keeping with the spontaneous impression one gets from reading Derrida’s text. Apart from its tiring verbosity, his style is most of the time unbelievably obscure and even void of sense. Another recurrent problem is lack of referential exactness. But when, at times, the text becomes a bit less vague, it turns depreciatory and disdainful, as if to compensate for a lack of argumentative strength by hitting below the belt.
Given these circumstances, the question is whether this text was originally meant to convey a serious theoretical discussion at all. An alternative interpretation discussed here consists in viewing it as a hoax played upon the reader to confuse him, the way the traditional “canular” was used in the famous École Normale Supérieure where Derrida was trained as a philosopher. (There exists a more compact version of this article in French on the following site: http://hdl.handle.net/2077/30607 pp. 333-345) ...
i: Språk Och Fiktion, Moira Linnarud et al. (eds.), Högskolan I Karlstad, Centrum för Språk och litteraturer, 1995
Språket är något som i alla tider tycks ha sysselsatt människors tankar. Ofta har man ställt sig ... more Språket är något som i alla tider tycks ha sysselsatt människors tankar. Ofta har man ställt sig frågan vad språket egentligen är och vilket förhållande som råder mellan språket och verkligheten. Är språket en del av verkligheten i samma mening som växterna, stenarna och djuren; annorlunda uttryckt, är orden ting? Detta har man undrat, liksom vad orden skulle kunna vara om de inte är ting.
Sådana frågor kan förefalla naiva, men enkelheten är skenbar och döljer ett antal grundläggande filosofiska problem. Vad man kan konstatera är att de svar som föreslagits är beroende av vilken innebörd som lagts i nyckeltermer som ”språk”, ”verklighet” och ”ting”. Denna innebörd har varierat med växlingar i kunskapssyn och världsbild under seklernas gång.
De filosofiska problem som hänger samman med förhållandet mellan språk och verklighet tänker jag inte ens kommentera här. I stället ska jag beskriva två representativa uppfattningar om relationen språk-verklighet. Den första omfattas i sina grunddrag av de flesta av dagens språkfilosofer och lingvister. Den andra var allmänt utbredd under medeltiden och renässansen. Mot den bakgrunden kommer jag sedan att diskutera exem-pel på hur människors språkuppfattning indirekt kommer till uttryck i deras sätt att använda språket både i dagligt tal och i litterära texter. Vad som framför allt intresserar mig är att se i vilken mån man fortfarande kan finna spår av den äldre av de här två språkuppfattningarna.
Historia, poesi och estetisk form – Odysseus Elytis och To Axion Esti Den här essän är tänkt att ... more Historia, poesi och estetisk form – Odysseus Elytis och To Axion Esti Den här essän är tänkt att handla om den grekiske poeten och nobelpristagaren Odysseus Elytis (1911-1996) och hans stora diktcykel To Axion Esti (1959). Ändå skulle jag vilja börja i en annan ände, med ett litet tankeexperiment. – Antag att du är en lovande ung man (eller, för den delen, kvinna) som vill bli författare. Antag också att du bor i ett land där det inte råder någon yttrandefrihet och att de missförhållanden som råder i landet är så djupgående och så omfattande att det är just detta du brinner för att skriva om: det förflutnas problem, såväl som nutidens och framtidens. Frågan är då vilken form ditt skrivande borde ta. Journalistik förefaller uteslutet, liksom vetenskapliga studier, eftersom du så fort du talade i klartext omedelbart skulle bli omhändertagen av polis och utsatt för repressalier, som tortyr och kanske ännu värre. Då återstår skönlitterärt författarskap. Men även romanskrivande kan vara riskabelt, åtminstone så länge du berättar en på samma gång begriplig och gripande historia. I så fall är poesin den enda möjliga uttrycksformen. Poesin blev mycket riktigt också Odysseus Elytis' val, när han tvingades ta ställning till den skisserade problematiken, vars existens i hans hemland var oerhört påtaglig under hans ungdomsår, men som förblivit så ända fram till våra dagar. Sedan måste förstås understrykas att Elytis även hade en rad andra egenskaper som gjorde honom ovanligt lämpad för en karriär som poet. Dit hörde en ovanlig kombination av intelligens, sensitivitet, fantasi och sensualism, en betydande förmåga till språklig uttrycksfullhet och, sist men inte minst, en extrem fallenhet för utnyttjande av poesins estetiska potential. Men vad var det då som gjorde modernistisk poesi till en så lämplig litterär uttrycksform för en individ i Elytis' situation? Svaret hänger nog samman med genrens strukturella egenskaper. Utgår man från Hugo Friedrichs välbekanta kriterier för modernism1 så skulle poesi i modernistisk tappning framför allt kännetecknas av fragmentaritet, inkoherens, dissonans och upplösning av det förtrognas gränser i största allmänhet, drag som uppenbarligen är tillämpliga både på den poetiska formen och på begreppsinnehållet. Om man skriver om destruktiva samhälleliga förhållanden vilkas existens politiker och andra makthavare kan kritiseras eller ställas till svars för, så skulle sådana poetiska drag göra det möjligt att " blanda bort 1 Friedrich, Hugo ([1956], 1970), Die Struktur der modernen Lyrik, 3. Auflage der erweiterten Neuausgabe, Hamburg.
Barnbarnens århundrade - berättelser om en ny framtid, 2016
By way of introduction, I will present a few central aspects of the concept of democracy and give... more By way of introduction, I will present a few central aspects of the concept of democracy and give a short account of the growth of democracy in Sweden, before concentrating on the three main objectives of this article. The first of these consists in identifying some specific threats against democracy which seem to be growing in our country and in the rest of Europe. I will do so by accounting for certain important ideological components of the programmes of a number of extreme right parties and for the election outcomes lately for each of those parties both in the elections for national parliaments and for the European Union. My second objective is to discuss the reasons for the spectacular success such parties seem to have had amongst the electorates in various European countries. In this context I will be dealing with things such as the worldwide economic crisis and its consequences, rampant inequality, the growing one- sidedness of media, the deepening cleft between politicians and their electors, an educational system affording with every year less knowledge and an increasingly defective faculty of analytical thinking – accompanied by a diminishing resilience against the rhetoric of populistic propaganda – and, finally, the characteristic individualism of today’s societies. A third, and final, objective is to reflect on what we as citizens can do about the threatening picture beginning to take form against the horizon. I will thereby hopefully incite the reader to pursue his own thinking around this question, which is of such a great importance to the future of our grand-children.
Actes XVIIIe Congrès des romanistes scandinaves, août 2011. ROMANICA GOTHOBURGENSIA , 2012
Canular ou chef d’œuvre ? Remarques à propos d’un texte prestigieux de Jacques Derrida Ma contrib... more Canular ou chef d’œuvre ? Remarques à propos d’un texte prestigieux de Jacques Derrida Ma contribution commence par une petite analyse critique de l’argumentation développée dans un des ouvrages les plus prestigieux des années 60 – De la grammatologie – dont l’auteur, chacun le sait, est Jacques Derrida, né en Algérie en 1930 et mort à Paris en 2004. Aux yeux de certains, ce texte est même un chef-d’œuvre. En tout cas, il représente le début d’une carrière comme écrivain et philosophe tout à fait spectaculaire, surtout aux États-Unis, mais également en France et dans le reste de l’Europe. Mais, me dira-t-on, à quoi bon s’intéresser à un ouvrage qui n’occupe plus l’avant de la scène – d’autant plus que tout porte à croire que le poststructuralisme est un courant de pensée en voie de disparition ? Si une telle initiative se justifie pourtant, c’est pour une raison bien déterminée. Ayant – un peu sur le tard – fait l’effort de lire ce texte avec toute l’attention dont j’étais capable, et en faisant appel à toute mon expérience en linguistique et en philosophie, je constate que, s’il n’est pas possible de vraiment comprendre les propositions de Derrida, c’est qu’il plonge ses lecteurs dans une confusion d’incohérences, de contradictions, d’invraisemblances et de redéfinitions tout à fait extravagantes. On se trouve ici devant le mystère le plus complet. En fait, comment expliquer que Derrida - qui fut un homme à la fois compétent et intelligent – ait pu publier un texte aussi mal pensé et, en partie, aussi vide de sens que De la grammatologie ? L’idée que je voudrais suggérer, sans entrer dans les spéculations psychanalytiques, c’est qu’au départ il a dû s’agir d’un canular du type cultivé à l’École normale supérieure où, une fois arrivé en France, le futur professeur de l’histoire de la philosophie est entré après deux échecs. Je me propose de développer cette idée et de la justifier, tant bien que mal, dans l’espoir de voir les admirateurs de Derrida passer à l’attaque pour rendre justice à leur héros et pour me convaincre ainsi de mon erreur.
ACTA ACADEMIAE STROMSTADIENSIS. No. XXII, Jan 2014
This paper investigates into the background of the spectacular success of the French philosopher ... more This paper investigates into the background of the spectacular success of the French philosopher Jacques Derrida (1930-2004), which seems to remain strong considering the fact that, as late as 2007, Derrida was still among the most quoted authors in the world, in humanities. The start of his career was the publication in 1967 of the extremely influential book On Grammatology devoted to the presentation of his chief idea known as deconstructionism. To put it shortly, this term alludes to the practice of reading and interpreting texts – whether literary or philosophical – against the intentions of their authors, so as to make them say what they were probably never meant to say. This method or doctrine soon became extremely popular, especially in departments of comparative literature or literary criticism, both in the U.S.A., in France and the rest of Europe. Along with it came an attitude of radical scepticism which came in handy in cases of opposition.
What I try to do here is a close reading of De la grammatologie, in order to highlight flaws in Derrida’s own text and argumentation. The conclusion reached is entirely in keeping with the spontaneous impression one gets from reading Derrida’s text. Apart from its tiring verbosity, his style is most of the time unbelievably obscure and even void of sense. Another recurrent problem is lack of referential exactness. But when, at times, the text becomes a bit less vague, it turns depreciatory and disdainful, as if to compensate for a lack of argumentative strength by hitting below the belt.
Given these circumstances, the question is whether this text was originally meant to convey a serious theoretical discussion at all. An alternative interpretation discussed here consists in viewing it as a hoax played upon the reader to confuse him, the way the traditional “canular” was used in the famous École Normale Supérieure where Derrida was trained as a philosopher. (There exists a more compact version of this article in French on the following site: http://hdl.handle.net/2077/30607 pp. 333-345)
The object of this paper is to describe the reception in France of the works of the Swedish poet ... more The object of this paper is to describe the reception in France of the works of the Swedish poet and 2011 Nobel Prize Laureate Tomas Tranströmer and to discuss plausible interpretations of the fact that, whereas the French – with certain exceptions – reacted to Tranströmer’s being chosen as a winner with either indifference or hostility, the rest of the world, including Sweden, the U.S.A, China, Japan, and Europe reacted with enthusiasm. The poet’s work having been translated into over sixty different languages is a clear indication of its world-wide popularity, as is the support from significant international personalities in the world of poetry, like Wisława Szymborska, Adonis, Robert Bly, Seamus Heaney, or Bei Dao, to mention just a few.
Two hypotheses are presented in the paper to account for the greatly diverging patterns of reception observed. Both are being discussed at some length. The first of them concerns the quality of the translation, the merits and defects of which are scrutinized as for parameters like versification and metric form, alliterations, repetitions, semantic errors, metaphors, metonymies, poetic humour, and referentiality of denominations connected with culture and topography. My conclusion being that in spite of certain weaknesses found in Jacques Outin’s version of Tranströmer’s Collected Works – which is the only translation available so far – this is not enough to explain the poet’s reception in France. The second one concerns what he talks about in his poems; in short, various aspects of his poetic universe. An important characteristic of this poetry is the fact that most, if not all, poems start from a definite point in time and space, often located in the Stockholm archipelago where the poet’s ancestors were born and where the poet himself has spent most of his summer holidays since he was a boy. Thus, the reader is frequently confronted, on the one hand, with magic pictures of a typically Swedish landscape, on the other with sensations of an existential or metaphysical character, intertwined with such physical descriptions. It could be, that the combination of details from the flora and the fauna and the landscape with mystic experience is simply too much for a French mentality of today, impregnated as it is with intellectualism in general and a Cartesian type of rationalism. However, the problem remains to be further investigated!
Parmi les figures classiques de la littérature enfantine, il faut sans doute compter Pippi Långst... more Parmi les figures classiques de la littérature enfantine, il faut sans doute compter Pippi Långstrump. Cette petite anarchiste pleine d'humour et de bonté et dotée d'une force herculéenne a suscité un engouement général, non seulement dans son pays d'origine, la Suède, mais aussi dans de nombreux autres pays. Or, les livres sur Fifi Brindacier, son homologue français, ne semblent pas avoir connu le même succès. Comment s’explique cette réticence? S'agit-il tout simplement d'un personnage trop étranger à la mentalité française? Ou s'agit-il plutôt, comme le pensent certains critiques, d'un effet de certains défauts littéraires, techniques et psychologiques inhérents aux textes de l’auteur, Astrid Lindgren? Ou faut-il peut-être attribuer cet échec partiel aux défauts de la traduction française?
Pour trouver un début de réponse à ces questions, j’ai choisi d’attaquer la dernière en faisant une comparaison minutieuse entre la version originale en suédois et sa traduction française. Ce qui m'y a décidée, outre ma longue familiarité avec l'œuvre de cet auteur, c’est le fait que je suis suédoise de naissance et linguiste de profession.
Språkens magi. Festskrift till professor Ingmar Söhrman. Andrea Castro & Anton Granvik (red.), 2017
Att förtrollas – ingenting är enklare. Det är ett av markens och vårens äldsta trick: blåsipporna... more Att förtrollas – ingenting är enklare. Det är ett av markens och vårens äldsta trick: blåsipporna. De är på något vis oväntade. De skjuter upp ur det bruna fjolårsprasslet på förbisedda platser där blicken annars aldrig stannar. De brinner och svävar, ja just svävar, och det beror på färgen. Den där ivriga violettblå färgen väger numera ingenting. Här är extas men lågt i tak. (Ur ”Blåsipporna”, Tranströmer 1983[2011]: 303)
Att trolla är svårt. Om det är någon som vet det, så är det festföremålet för den här volymen, vår käre professor och trollkarl Ingmar Söhrman! Men att förtrollas är enkelt, det menar i varje fall Tomas Tranströmer i citatet ovan från dikten ”Blåsipporna”. Som läsare av hans dikter kan man inte annat än hålla med, särskilt då det handlar om poetens eget bildspråk. Däremot inser man snart hur extremt svårt det måste vara att skapa starka poetiska bilder. Åtminstone inser man det så snart man försöker analysera den enastående magin i vår senaste Nobelpristagares märkliga förmåga att skapa oförglömlig poesi. Den magin är just vad den här lilla artikeln vill försöka beskriva.
Men vad menas egentligen med ”bildspråk”? Först kan vi konstatera att när ordet används om det poetiska språket, så handlar det inte om sådant som konkreta, måleriska skildringar av landskap, människor och liknande. Med ”bilder” i poesi avses snarare mer eller mindre komplexa kombinationer av språkliga uttryck som används för att åstadkomma starka och överraskande effekter i samband med beskrivningar av något, det må vara abstrakta företeelser eller konkreta.
Det som främst kännetecknar en poetisk bild är att den söker gestalta någon eller något – alltså en eller annan referent – genom att likna referenten vid något helt annat än den i verkligheten är. Syftet är oftast att åstadkomma en unik upplevelse hos läsaren. Här följer två ganska tydliga exempel:
(1) Granen står som visaren på ett urverk, taggig. 1954. ”Dygnkantring”, s. 32.1
(2) Uppvaknandet är ett fallskärmshopp från drömmen. 1954. ”Preludium”, s. 9.
ACTA ACADEMIAE STROMSTADIENSIS. COMMUNICARE SCIENTIAS. ISBN 987-91-86607-23-4, 2014
This paper investigates into the background of the spectacular success of the French philosopher ... more This paper investigates into the background of the spectacular success of the French philosopher Jacques Derrida (1930-2004), which seems to remain strong considering the fact that, as late as 2007, , Derrida was still among the most quoted authors in the world, in humanities. The start of his career was the publication in 1967 of the extremely influential book On Grammatology devoted to the presentation of his chief idea known as deconstructionism. To put it shortly, this term alludes to the practice of reading and interpreting texts – whether literary or philosophical – against the intentions of their authors, so as to make them say what they were probably never meant to say. This method or doctrine soon became extremely popular, especially in departments of comparative literature or literary criticism, both in the U.S.A., in France and the rest of Europe. Along with it came an attitude of radical scepticism which came in handy in cases of opposition.
What I try to do here is a close reading of De la grammatologie, in order to highlight flaws in Derrida’s own text and argumentation. The conclusion reached is entirely in keeping with the spontaneous impression one gets from reading Derrida’s text. Apart from its tiring verbosity, his style is most of the time unbelievably obscure and even void of sense. Another recurrent problem is lack of referential exactness. But when, at times, the text becomes a bit less vague, it turns depreciatory and disdainful, as if to compensate for a lack of argumentative strength by hitting below the belt.
Given these circumstances, the question is whether this text was originally meant to convey a serious theoretical discussion at all. An alternative interpretation discussed here consists in viewing it as a hoax played upon the reader to confuse him, the way the traditional “canular” was used in the famous École Normale Supérieure where Derrida was trained as a philosopher. (There exists a more compact version of this article in French on the following site: http://hdl.handle.net/2077/30607 pp. 333-345) ...
i: Språk Och Fiktion, Moira Linnarud et al. (eds.), Högskolan I Karlstad, Centrum för Språk och litteraturer, 1995
Språket är något som i alla tider tycks ha sysselsatt människors tankar. Ofta har man ställt sig ... more Språket är något som i alla tider tycks ha sysselsatt människors tankar. Ofta har man ställt sig frågan vad språket egentligen är och vilket förhållande som råder mellan språket och verkligheten. Är språket en del av verkligheten i samma mening som växterna, stenarna och djuren; annorlunda uttryckt, är orden ting? Detta har man undrat, liksom vad orden skulle kunna vara om de inte är ting.
Sådana frågor kan förefalla naiva, men enkelheten är skenbar och döljer ett antal grundläggande filosofiska problem. Vad man kan konstatera är att de svar som föreslagits är beroende av vilken innebörd som lagts i nyckeltermer som ”språk”, ”verklighet” och ”ting”. Denna innebörd har varierat med växlingar i kunskapssyn och världsbild under seklernas gång.
De filosofiska problem som hänger samman med förhållandet mellan språk och verklighet tänker jag inte ens kommentera här. I stället ska jag beskriva två representativa uppfattningar om relationen språk-verklighet. Den första omfattas i sina grunddrag av de flesta av dagens språkfilosofer och lingvister. Den andra var allmänt utbredd under medeltiden och renässansen. Mot den bakgrunden kommer jag sedan att diskutera exem-pel på hur människors språkuppfattning indirekt kommer till uttryck i deras sätt att använda språket både i dagligt tal och i litterära texter. Vad som framför allt intresserar mig är att se i vilken mån man fortfarande kan finna spår av den äldre av de här två språkuppfattningarna.
Historia, poesi och estetisk form – Odysseus Elytis och To Axion Esti Den här essän är tänkt att ... more Historia, poesi och estetisk form – Odysseus Elytis och To Axion Esti Den här essän är tänkt att handla om den grekiske poeten och nobelpristagaren Odysseus Elytis (1911-1996) och hans stora diktcykel To Axion Esti (1959). Ändå skulle jag vilja börja i en annan ände, med ett litet tankeexperiment. – Antag att du är en lovande ung man (eller, för den delen, kvinna) som vill bli författare. Antag också att du bor i ett land där det inte råder någon yttrandefrihet och att de missförhållanden som råder i landet är så djupgående och så omfattande att det är just detta du brinner för att skriva om: det förflutnas problem, såväl som nutidens och framtidens. Frågan är då vilken form ditt skrivande borde ta. Journalistik förefaller uteslutet, liksom vetenskapliga studier, eftersom du så fort du talade i klartext omedelbart skulle bli omhändertagen av polis och utsatt för repressalier, som tortyr och kanske ännu värre. Då återstår skönlitterärt författarskap. Men även romanskrivande kan vara riskabelt, åtminstone så länge du berättar en på samma gång begriplig och gripande historia. I så fall är poesin den enda möjliga uttrycksformen. Poesin blev mycket riktigt också Odysseus Elytis' val, när han tvingades ta ställning till den skisserade problematiken, vars existens i hans hemland var oerhört påtaglig under hans ungdomsår, men som förblivit så ända fram till våra dagar. Sedan måste förstås understrykas att Elytis även hade en rad andra egenskaper som gjorde honom ovanligt lämpad för en karriär som poet. Dit hörde en ovanlig kombination av intelligens, sensitivitet, fantasi och sensualism, en betydande förmåga till språklig uttrycksfullhet och, sist men inte minst, en extrem fallenhet för utnyttjande av poesins estetiska potential. Men vad var det då som gjorde modernistisk poesi till en så lämplig litterär uttrycksform för en individ i Elytis' situation? Svaret hänger nog samman med genrens strukturella egenskaper. Utgår man från Hugo Friedrichs välbekanta kriterier för modernism1 så skulle poesi i modernistisk tappning framför allt kännetecknas av fragmentaritet, inkoherens, dissonans och upplösning av det förtrognas gränser i största allmänhet, drag som uppenbarligen är tillämpliga både på den poetiska formen och på begreppsinnehållet. Om man skriver om destruktiva samhälleliga förhållanden vilkas existens politiker och andra makthavare kan kritiseras eller ställas till svars för, så skulle sådana poetiska drag göra det möjligt att " blanda bort 1 Friedrich, Hugo ([1956], 1970), Die Struktur der modernen Lyrik, 3. Auflage der erweiterten Neuausgabe, Hamburg.
Barnbarnens århundrade - berättelser om en ny framtid, 2016
By way of introduction, I will present a few central aspects of the concept of democracy and give... more By way of introduction, I will present a few central aspects of the concept of democracy and give a short account of the growth of democracy in Sweden, before concentrating on the three main objectives of this article. The first of these consists in identifying some specific threats against democracy which seem to be growing in our country and in the rest of Europe. I will do so by accounting for certain important ideological components of the programmes of a number of extreme right parties and for the election outcomes lately for each of those parties both in the elections for national parliaments and for the European Union. My second objective is to discuss the reasons for the spectacular success such parties seem to have had amongst the electorates in various European countries. In this context I will be dealing with things such as the worldwide economic crisis and its consequences, rampant inequality, the growing one- sidedness of media, the deepening cleft between politicians and their electors, an educational system affording with every year less knowledge and an increasingly defective faculty of analytical thinking – accompanied by a diminishing resilience against the rhetoric of populistic propaganda – and, finally, the characteristic individualism of today’s societies. A third, and final, objective is to reflect on what we as citizens can do about the threatening picture beginning to take form against the horizon. I will thereby hopefully incite the reader to pursue his own thinking around this question, which is of such a great importance to the future of our grand-children.
Actes XVIIIe Congrès des romanistes scandinaves, août 2011. ROMANICA GOTHOBURGENSIA , 2012
Canular ou chef d’œuvre ? Remarques à propos d’un texte prestigieux de Jacques Derrida Ma contrib... more Canular ou chef d’œuvre ? Remarques à propos d’un texte prestigieux de Jacques Derrida Ma contribution commence par une petite analyse critique de l’argumentation développée dans un des ouvrages les plus prestigieux des années 60 – De la grammatologie – dont l’auteur, chacun le sait, est Jacques Derrida, né en Algérie en 1930 et mort à Paris en 2004. Aux yeux de certains, ce texte est même un chef-d’œuvre. En tout cas, il représente le début d’une carrière comme écrivain et philosophe tout à fait spectaculaire, surtout aux États-Unis, mais également en France et dans le reste de l’Europe. Mais, me dira-t-on, à quoi bon s’intéresser à un ouvrage qui n’occupe plus l’avant de la scène – d’autant plus que tout porte à croire que le poststructuralisme est un courant de pensée en voie de disparition ? Si une telle initiative se justifie pourtant, c’est pour une raison bien déterminée. Ayant – un peu sur le tard – fait l’effort de lire ce texte avec toute l’attention dont j’étais capable, et en faisant appel à toute mon expérience en linguistique et en philosophie, je constate que, s’il n’est pas possible de vraiment comprendre les propositions de Derrida, c’est qu’il plonge ses lecteurs dans une confusion d’incohérences, de contradictions, d’invraisemblances et de redéfinitions tout à fait extravagantes. On se trouve ici devant le mystère le plus complet. En fait, comment expliquer que Derrida - qui fut un homme à la fois compétent et intelligent – ait pu publier un texte aussi mal pensé et, en partie, aussi vide de sens que De la grammatologie ? L’idée que je voudrais suggérer, sans entrer dans les spéculations psychanalytiques, c’est qu’au départ il a dû s’agir d’un canular du type cultivé à l’École normale supérieure où, une fois arrivé en France, le futur professeur de l’histoire de la philosophie est entré après deux échecs. Je me propose de développer cette idée et de la justifier, tant bien que mal, dans l’espoir de voir les admirateurs de Derrida passer à l’attaque pour rendre justice à leur héros et pour me convaincre ainsi de mon erreur.
ACTA ACADEMIAE STROMSTADIENSIS. No. XXII, Jan 2014
This paper investigates into the background of the spectacular success of the French philosopher ... more This paper investigates into the background of the spectacular success of the French philosopher Jacques Derrida (1930-2004), which seems to remain strong considering the fact that, as late as 2007, Derrida was still among the most quoted authors in the world, in humanities. The start of his career was the publication in 1967 of the extremely influential book On Grammatology devoted to the presentation of his chief idea known as deconstructionism. To put it shortly, this term alludes to the practice of reading and interpreting texts – whether literary or philosophical – against the intentions of their authors, so as to make them say what they were probably never meant to say. This method or doctrine soon became extremely popular, especially in departments of comparative literature or literary criticism, both in the U.S.A., in France and the rest of Europe. Along with it came an attitude of radical scepticism which came in handy in cases of opposition.
What I try to do here is a close reading of De la grammatologie, in order to highlight flaws in Derrida’s own text and argumentation. The conclusion reached is entirely in keeping with the spontaneous impression one gets from reading Derrida’s text. Apart from its tiring verbosity, his style is most of the time unbelievably obscure and even void of sense. Another recurrent problem is lack of referential exactness. But when, at times, the text becomes a bit less vague, it turns depreciatory and disdainful, as if to compensate for a lack of argumentative strength by hitting below the belt.
Given these circumstances, the question is whether this text was originally meant to convey a serious theoretical discussion at all. An alternative interpretation discussed here consists in viewing it as a hoax played upon the reader to confuse him, the way the traditional “canular” was used in the famous École Normale Supérieure where Derrida was trained as a philosopher. (There exists a more compact version of this article in French on the following site: http://hdl.handle.net/2077/30607 pp. 333-345)
The object of this paper is to describe the reception in France of the works of the Swedish poet ... more The object of this paper is to describe the reception in France of the works of the Swedish poet and 2011 Nobel Prize Laureate Tomas Tranströmer and to discuss plausible interpretations of the fact that, whereas the French – with certain exceptions – reacted to Tranströmer’s being chosen as a winner with either indifference or hostility, the rest of the world, including Sweden, the U.S.A, China, Japan, and Europe reacted with enthusiasm. The poet’s work having been translated into over sixty different languages is a clear indication of its world-wide popularity, as is the support from significant international personalities in the world of poetry, like Wisława Szymborska, Adonis, Robert Bly, Seamus Heaney, or Bei Dao, to mention just a few.
Two hypotheses are presented in the paper to account for the greatly diverging patterns of reception observed. Both are being discussed at some length. The first of them concerns the quality of the translation, the merits and defects of which are scrutinized as for parameters like versification and metric form, alliterations, repetitions, semantic errors, metaphors, metonymies, poetic humour, and referentiality of denominations connected with culture and topography. My conclusion being that in spite of certain weaknesses found in Jacques Outin’s version of Tranströmer’s Collected Works – which is the only translation available so far – this is not enough to explain the poet’s reception in France. The second one concerns what he talks about in his poems; in short, various aspects of his poetic universe. An important characteristic of this poetry is the fact that most, if not all, poems start from a definite point in time and space, often located in the Stockholm archipelago where the poet’s ancestors were born and where the poet himself has spent most of his summer holidays since he was a boy. Thus, the reader is frequently confronted, on the one hand, with magic pictures of a typically Swedish landscape, on the other with sensations of an existential or metaphysical character, intertwined with such physical descriptions. It could be, that the combination of details from the flora and the fauna and the landscape with mystic experience is simply too much for a French mentality of today, impregnated as it is with intellectualism in general and a Cartesian type of rationalism. However, the problem remains to be further investigated!
This is a new translation from Greek into Swedish of the 1979 Nobel Prize winner Odysseus Elytis'... more This is a new translation from Greek into Swedish of the 1979 Nobel Prize winner Odysseus Elytis' masterpiece To Axion Esti
Uploads
Pour trouver un début de réponse à ces questions, j’ai choisi d’attaquer la dernière en faisant une comparaison minutieuse entre la version originale en suédois et sa traduction française. Ce qui m'y a décidée, outre ma longue familiarité avec l'œuvre de cet auteur, c’est le fait que je suis suédoise de naissance et linguiste de profession.
Att trolla är svårt. Om det är någon som vet det, så är det festföremålet för den här volymen, vår käre professor och trollkarl Ingmar Söhrman! Men att förtrollas är enkelt, det menar i varje fall Tomas Tranströmer i citatet ovan från dikten ”Blåsipporna”. Som läsare av hans dikter kan man inte annat än hålla med, särskilt då det handlar om poetens eget bildspråk. Däremot inser man snart hur extremt svårt det måste vara att skapa starka poetiska bilder. Åtminstone inser man det så snart man försöker analysera den enastående magin i vår senaste Nobelpristagares märkliga förmåga att skapa oförglömlig poesi. Den magin är just vad den här lilla artikeln vill försöka beskriva.
Men vad menas egentligen med ”bildspråk”? Först kan vi konstatera att när ordet används om det poetiska språket, så handlar det inte om sådant som konkreta, måleriska skildringar av landskap, människor och liknande. Med ”bilder” i poesi avses snarare mer eller mindre komplexa kombinationer av språkliga uttryck som används för att åstadkomma starka och överraskande effekter i samband med beskrivningar av något, det må vara abstrakta företeelser eller konkreta.
Det som främst kännetecknar en poetisk bild är att den söker gestalta någon eller något – alltså en eller annan referent – genom att likna referenten vid något helt annat än den i verkligheten är. Syftet är oftast att åstadkomma en unik upplevelse hos läsaren. Här följer två ganska tydliga exempel:
(1) Granen står som visaren på ett urverk, taggig. 1954. ”Dygnkantring”, s. 32.1
(2) Uppvaknandet är ett fallskärmshopp från drömmen. 1954. ”Preludium”, s. 9.
What I try to do here is a close reading of De la grammatologie, in order to highlight flaws in Derrida’s own text and argumentation. The conclusion reached is entirely in keeping with the spontaneous impression one gets from reading Derrida’s text. Apart from its tiring verbosity, his style is most of the time unbelievably obscure and even void of sense. Another recurrent problem is lack of referential exactness. But when, at times, the text becomes a bit less vague, it turns depreciatory and disdainful, as if to compensate for a lack of argumentative strength by hitting below the belt.
Given these circumstances, the question is whether this text was originally meant to convey a serious theoretical discussion at all. An alternative interpretation discussed here consists in viewing it as a hoax played upon the reader to confuse him, the way the traditional “canular” was used in the famous École Normale Supérieure where Derrida was trained as a philosopher. (There exists a more compact version of this article in French on the following site: http://hdl.handle.net/2077/30607 pp. 333-345) ...
Sådana frågor kan förefalla naiva, men enkelheten är skenbar och döljer ett antal grundläggande filosofiska problem. Vad man kan konstatera är att de svar som föreslagits är beroende av vilken innebörd som lagts i nyckeltermer som ”språk”, ”verklighet” och ”ting”. Denna innebörd har varierat med växlingar i kunskapssyn och världsbild under seklernas gång.
De filosofiska problem som hänger samman med förhållandet mellan språk och verklighet tänker jag inte ens kommentera här. I stället ska jag beskriva två representativa uppfattningar om relationen språk-verklighet. Den första omfattas i sina grunddrag av de flesta av dagens språkfilosofer och lingvister. Den andra var allmänt utbredd under medeltiden och renässansen. Mot den bakgrunden kommer jag sedan att diskutera exem-pel på hur människors språkuppfattning indirekt kommer till uttryck i deras sätt att använda språket både i dagligt tal och i litterära texter. Vad som framför allt intresserar mig är att se i vilken mån man fortfarande kan finna spår av den äldre av de här två språkuppfattningarna.
What I try to do here is a close reading of De la grammatologie, in order to highlight flaws in Derrida’s own text and argumentation. The conclusion reached is entirely in keeping with the spontaneous impression one gets from reading Derrida’s text. Apart from its tiring verbosity, his style is most of the time unbelievably obscure and even void of sense. Another recurrent problem is lack of referential exactness. But when, at times, the text becomes a bit less vague, it turns depreciatory and disdainful, as if to compensate for a lack of argumentative strength by hitting below the belt.
Given these circumstances, the question is whether this text was originally meant to convey a serious theoretical discussion at all. An alternative interpretation discussed here consists in viewing it as a hoax played upon the reader to confuse him, the way the traditional “canular” was used in the famous École Normale Supérieure where Derrida was trained as a philosopher. (There exists a more compact version of this article in French on the following site: http://hdl.handle.net/2077/30607 pp. 333-345)
Two hypotheses are presented in the paper to account for the greatly diverging patterns of reception observed. Both are being discussed at some length. The first of them concerns the quality of the translation, the merits and defects of which are scrutinized as for parameters like versification and metric form, alliterations, repetitions, semantic errors, metaphors, metonymies, poetic humour, and referentiality of denominations connected with culture and topography. My conclusion being that in spite of certain weaknesses found in Jacques Outin’s version of Tranströmer’s Collected Works – which is the only translation available so far – this is not enough to explain the poet’s reception in France. The second one concerns what he talks about in his poems; in short, various aspects of his poetic universe. An important characteristic of this poetry is the fact that most, if not all, poems start from a definite point in time and space, often located in the Stockholm archipelago where the poet’s ancestors were born and where the poet himself has spent most of his summer holidays since he was a boy. Thus, the reader is frequently confronted, on the one hand, with magic pictures of a typically Swedish landscape, on the other with sensations of an existential or metaphysical character, intertwined with such physical descriptions. It could be, that the combination of details from the flora and the fauna and the landscape with mystic experience is simply too much for a French mentality of today, impregnated as it is with intellectualism in general and a Cartesian type of rationalism. However, the problem remains to be further investigated!
Pour trouver un début de réponse à ces questions, j’ai choisi d’attaquer la dernière en faisant une comparaison minutieuse entre la version originale en suédois et sa traduction française. Ce qui m'y a décidée, outre ma longue familiarité avec l'œuvre de cet auteur, c’est le fait que je suis suédoise de naissance et linguiste de profession.
Att trolla är svårt. Om det är någon som vet det, så är det festföremålet för den här volymen, vår käre professor och trollkarl Ingmar Söhrman! Men att förtrollas är enkelt, det menar i varje fall Tomas Tranströmer i citatet ovan från dikten ”Blåsipporna”. Som läsare av hans dikter kan man inte annat än hålla med, särskilt då det handlar om poetens eget bildspråk. Däremot inser man snart hur extremt svårt det måste vara att skapa starka poetiska bilder. Åtminstone inser man det så snart man försöker analysera den enastående magin i vår senaste Nobelpristagares märkliga förmåga att skapa oförglömlig poesi. Den magin är just vad den här lilla artikeln vill försöka beskriva.
Men vad menas egentligen med ”bildspråk”? Först kan vi konstatera att när ordet används om det poetiska språket, så handlar det inte om sådant som konkreta, måleriska skildringar av landskap, människor och liknande. Med ”bilder” i poesi avses snarare mer eller mindre komplexa kombinationer av språkliga uttryck som används för att åstadkomma starka och överraskande effekter i samband med beskrivningar av något, det må vara abstrakta företeelser eller konkreta.
Det som främst kännetecknar en poetisk bild är att den söker gestalta någon eller något – alltså en eller annan referent – genom att likna referenten vid något helt annat än den i verkligheten är. Syftet är oftast att åstadkomma en unik upplevelse hos läsaren. Här följer två ganska tydliga exempel:
(1) Granen står som visaren på ett urverk, taggig. 1954. ”Dygnkantring”, s. 32.1
(2) Uppvaknandet är ett fallskärmshopp från drömmen. 1954. ”Preludium”, s. 9.
What I try to do here is a close reading of De la grammatologie, in order to highlight flaws in Derrida’s own text and argumentation. The conclusion reached is entirely in keeping with the spontaneous impression one gets from reading Derrida’s text. Apart from its tiring verbosity, his style is most of the time unbelievably obscure and even void of sense. Another recurrent problem is lack of referential exactness. But when, at times, the text becomes a bit less vague, it turns depreciatory and disdainful, as if to compensate for a lack of argumentative strength by hitting below the belt.
Given these circumstances, the question is whether this text was originally meant to convey a serious theoretical discussion at all. An alternative interpretation discussed here consists in viewing it as a hoax played upon the reader to confuse him, the way the traditional “canular” was used in the famous École Normale Supérieure where Derrida was trained as a philosopher. (There exists a more compact version of this article in French on the following site: http://hdl.handle.net/2077/30607 pp. 333-345) ...
Sådana frågor kan förefalla naiva, men enkelheten är skenbar och döljer ett antal grundläggande filosofiska problem. Vad man kan konstatera är att de svar som föreslagits är beroende av vilken innebörd som lagts i nyckeltermer som ”språk”, ”verklighet” och ”ting”. Denna innebörd har varierat med växlingar i kunskapssyn och världsbild under seklernas gång.
De filosofiska problem som hänger samman med förhållandet mellan språk och verklighet tänker jag inte ens kommentera här. I stället ska jag beskriva två representativa uppfattningar om relationen språk-verklighet. Den första omfattas i sina grunddrag av de flesta av dagens språkfilosofer och lingvister. Den andra var allmänt utbredd under medeltiden och renässansen. Mot den bakgrunden kommer jag sedan att diskutera exem-pel på hur människors språkuppfattning indirekt kommer till uttryck i deras sätt att använda språket både i dagligt tal och i litterära texter. Vad som framför allt intresserar mig är att se i vilken mån man fortfarande kan finna spår av den äldre av de här två språkuppfattningarna.
What I try to do here is a close reading of De la grammatologie, in order to highlight flaws in Derrida’s own text and argumentation. The conclusion reached is entirely in keeping with the spontaneous impression one gets from reading Derrida’s text. Apart from its tiring verbosity, his style is most of the time unbelievably obscure and even void of sense. Another recurrent problem is lack of referential exactness. But when, at times, the text becomes a bit less vague, it turns depreciatory and disdainful, as if to compensate for a lack of argumentative strength by hitting below the belt.
Given these circumstances, the question is whether this text was originally meant to convey a serious theoretical discussion at all. An alternative interpretation discussed here consists in viewing it as a hoax played upon the reader to confuse him, the way the traditional “canular” was used in the famous École Normale Supérieure where Derrida was trained as a philosopher. (There exists a more compact version of this article in French on the following site: http://hdl.handle.net/2077/30607 pp. 333-345)
Two hypotheses are presented in the paper to account for the greatly diverging patterns of reception observed. Both are being discussed at some length. The first of them concerns the quality of the translation, the merits and defects of which are scrutinized as for parameters like versification and metric form, alliterations, repetitions, semantic errors, metaphors, metonymies, poetic humour, and referentiality of denominations connected with culture and topography. My conclusion being that in spite of certain weaknesses found in Jacques Outin’s version of Tranströmer’s Collected Works – which is the only translation available so far – this is not enough to explain the poet’s reception in France. The second one concerns what he talks about in his poems; in short, various aspects of his poetic universe. An important characteristic of this poetry is the fact that most, if not all, poems start from a definite point in time and space, often located in the Stockholm archipelago where the poet’s ancestors were born and where the poet himself has spent most of his summer holidays since he was a boy. Thus, the reader is frequently confronted, on the one hand, with magic pictures of a typically Swedish landscape, on the other with sensations of an existential or metaphysical character, intertwined with such physical descriptions. It could be, that the combination of details from the flora and the fauna and the landscape with mystic experience is simply too much for a French mentality of today, impregnated as it is with intellectualism in general and a Cartesian type of rationalism. However, the problem remains to be further investigated!