During the 1920s, the city of Sibiu expanded by approximately 250 hectares, with an area that was... more During the 1920s, the city of Sibiu expanded by approximately 250 hectares, with an area that was three times larger than its historical core. This great expansion was the result of the application of the agrarian reform, whose laws allowed and encouraged the creation of new building plots in the cities of Transylvania, Banat, Crișana and Maramureș. Although this was the largest territorial growth of the city up until that time, it was not controlled by the municipality and its Technical Office. In fact, the city authorities were excluded from most stages of the decision-making process. All the decisions were taken by the central and local institutions of the Ministry of Agriculture and Domains that were in charge with the application of the agrarian reform. The territorial expansion was not based on any large-scale studies regarding the needs of the city or the impact on its future development. In fact, the proportions and the directions of the city’s expansion were dictated mostly by the number of accepted requests for building plots and by the position of the areas that could be expropriated and that were suitable to be parcelled. The creation of the large new allotments was simultaneous with the efforts of the municipality to draft a systematisation plan that was now urgently necessary, given the rapidly changing situation of the city, and it was imposed by the new administrative legislation of Romania. So, shortly after the parceling plans were issued and the new building plots were distributed to those entitled, a preliminary systematization plan – drafted between 1926 and 1928 – proposed the revision of the new allotments and the modification of the procedure for assigning the building plots according to a system that would allow a gradual territorial growth of the city. Hence, during the second half of the 1920s and the beginning of the 1930s there were ample negotiations over the new urban territory, involving not only the Ministry of Agriculture and Domains, but also the Ministry of Interior and the Superior Technical Council. In the end, after almost a decade of negotiations, only minor adjustments were made to the allotments and the provisions of the systematisation plan were only partly applied.
Studies in History and Theory of Architecture, 2016
La sfârșitul Primului Război Mondial, unirea condiționată votată la Alba Iulia a rezervat Transil... more La sfârșitul Primului Război Mondial, unirea condiționată votată la Alba Iulia a rezervat Transilvaniei un statut ambiguu în cadrul României Mari, acela al unei provincii semiautonome. Conform Rezoluției Adunării Naționale de la Alba Iulia, acest statut avea să fie unul provizoriu, menținut până la întrunirea Adunării Constituante alese pe baza votului universal. Decizia – motivată prin dorința de a lăsa timpul necesar elaborări unei formule optime de unificare a regimurilor juridice foarte diferite ale provinciilor – a făcut ca, timp de mai bine de un an, până în aprilie 1920, Transilvania să treacă printr-o perioadă de tranziție de-a lungul căreia s-a raportat la două centre, cel regional și Bucureștiul. Contextul social tensionat al sfârșitului de război a făcut imposibilă amânarea adoptării reformelor promise în timpul războiului până la încheierea procesului de unificare legislativă. Astfel, perioada de tranziție a coincis cu adoptarea celor mai importante reforme ale României interbelice, cea electorală și cea agrară. Diferențele foarte mari dintre provincii au făcut imposibilă reglementarea reformei agrare printr-un act normativ unic, astfel încât fiecare dintre acestea a avut propria legislație agrară. În cazul Transilvaniei, proiectul legii a fost redactat de Consiliul Dirigent, instituție care, până în 1920, a avut rolul unui guvern regional provizoriu. Legea pentru reforma agrară din Transilvania, Banat, Crișana și Maramureș a inclus unele prevederi ce reflectă nu doar diferențe juridice, administrative etc. în raport cu celelalte provincii, ci și diferențe majore în abordările alese de legiuitori. Unele dintre aceste prevederi aveau să determine o situație foarte particulară a orașelor transilvănene. Pe de o parte, exproprierile aveau să reducă drastic domeniile funciare ale acestora, iar, pe de altă parte, împroprietăririle cu locuri de casă aveau să ducă la extinderi, în multe cazuri masive, ale ariilor intravilane (cu zeci și chiar sute de hectare). Spre deosebire de legislația agrară a Vechiului Regat, a Bucovinei sau a Basarabiei, legea ardeleană atribuia reformei și scopul ameliorării crizei de locuințe în orașe, astfel încât, în plus față de împroprietăririle cu locuri de casă în mediul rural, aceasta prevedea și împroprietăriri urbane. Startul reformei agrare într-o perioadă de tranziție, particularitățile legii agrare a Transilvaniei, dar și felul în care a fost gestionat transferul de putere dinspre centrul regional către București au făcut ca aplicarea legislației de împroprietărire în orașele ardelene să se desfășoare într-un context tensionat, marcat de numeroase controverse și contradicții. Deși introducea prevederi ce aveau să afecteze profund orașele – fie prin exproprieri, fie prin extinderi generate de împroprietăririle cu locuri de casă –, legea agrară a Transilvaniei punea aceste operațiuni în sarcina acelorași instituții ce fuseseră create pentru aplicarea reformei în mediul rural, fără să a le impune consultarea primăriilor sau a serviciilor tehnice ale acestora. Municipalitățile pierdeau astfel o mare parte din controlul asupra dezvoltării orașelor lor în favoarea instituțiilor reformei agrare. Ignorarea planurilor de dezvoltare, precum și decupajele și adițiile făcute asupra teritoriilor orașelor în lipsa unor studii urbanistice au determinat primăriile a cel puțin 23 dintre cele 49 de orașe ale Transilvaniei să se angajeze în procese de lungă durată în încercarea de a recupera terenurile comunale expropriate. Mai târziu, la capătul anilor 1920, reprezentanții mai multor orașe au contestat nu doar exproprierea domeniilor orășenești, ci însăși legitimitatea intervenției instituțiilor reformei agrare, în lipsa unor mecanisme de control, în mediul urban. Întrucât proiectul legii agrare pentru Transilvania a fost elaborat de Consiliul Dirigent în perioada de tranziție de după război, autoritățile de la București nu au știut, până în 1925, despre acele prevederi ale legii cu impact asupra orașelor. Mai mult, în 1921, la puțină vreme după votul legii agrare a Transilvaniei, Parlamentul de la București a votat așa-numita lege de împroprietărire urbană sau Legea din 18 octombrie 1921, care a complicat și mai mult situația împroprietăririlor din Ardeal. Valabil în toate provinciile României Mari, noul act normativ nu a abrogat acele articole ale legii agrare transilvănene referitoare la împroprietăririle cu locuri de casă în mediul urban. Astfel, începând cu toamna anului 1921, de-a lungul întregii perioade interbelice, în Transilvania s-au aflat simultan în vigoare două acte normative ale căror ținte se suprapuneau, dar care creau mecanisme de aplicare diferite, punând în opoziție două seturi de instituții ale statului ce aveau priorități contrare. Efectele aplicării reformei agrare în mediul urban – exproprierea terenurilor de la marginea orașelor ce constituiau importante rezerve pentru dezvoltarea orașelor, exproprierea terenurilor comunale intravilane, extinderile masive…
Annales Universitatis Apulensis Series Historica, 2018
The agrarian reform, promised by King Ferdinand during World War I and enacted shortly after its ... more The agrarian reform, promised by King Ferdinand during World War I and enacted shortly after its end, determined the introduction of the measure of allotment at a large scale, exceeding the rural context, as a specific instrument of the interwar Romanian social policy. The introduction of the measure of allotment through the agrarian reform served as a precedent for the enactment of the legislation regarding the distribution of building plots in the cities. Thus, in 1921, the year when the second phase of the enactment of the agrarian reform was ending, another law that governed the distribution of building plots in all Romanian provinces was promulgated: The Law that Authorizes the Cities to Sell Building Plots to Invalids, Widows with War Orphans, Public Servants, and to All Ex-Servicemen. In Transylvania, its provisions overlapped some of those of the agrarian law of this province. The legislation regarding the distribution of building plots generated inevitable expansions of urban areas, leading to the territorial growth of more than 80 cities throughout the country. The extensions were produced at a very rapid pace, in a context of sustained attempts to introduce the systematization plan as an indispensable instrument of rational urban development. It was initially sustained by various specialists in the field and, after 1925, through the administrative legislation of the country. Starting from these premises, the paper follows the legislative context of the distribution of building plots, its quantitative and qualitative impact on the development of the cities during the interwar period, and the positions of various state authorities and specialists in relation to the issue of subordinating the inevitable expansions to a planned urban development.
La sfârșitul Primului Război Mondial, unirea condiționată votată la Alba Iulia a rezervat Transil... more La sfârșitul Primului Război Mondial, unirea condiționată votată la Alba Iulia a rezervat Transilvaniei un statut ambiguu în cadrul României Mari, acela al unei provincii semiautonome. Conform Rezoluției Adunării Naționale de la Alba Iulia, acest statut avea să fie unul provizoriu, menținut până la întrunirea Adunării Constituante alese pe baza votului universal. Decizia – motivată prin dorința de a lăsa timpul necesar elaborări unei formule optime de unificare a regimurilor juridice foarte diferite ale provinciilor – a făcut ca, timp de mai bine de un an, până în aprilie 1920, Transilvania să treacă printr-o perioadă de tranziție de-a lungul căreia s-a raportat la două centre, cel regional și Bucureștiul. Contextul social tensionat al sfârșitului de război a făcut imposibilă amânarea adoptării reformelor promise în timpul războiului până la încheierea procesului de unificare legislativă. Astfel, perioada de tranziție a coincis cu adoptarea celor mai importante reforme ale României interbelice, cea electorală și cea agrară. Diferențele foarte mari dintre provincii au făcut imposibilă reglementarea reformei agrare printr-un act normativ unic, astfel încât fiecare dintre acestea a avut propria legislație agrară. În cazul Transilvaniei, proiectul legii a fost redactat de Consiliul Dirigent, instituție care, până în 1920, a avut rolul unui guvern regional provizoriu. Legea pentru reforma agrară din Transilvania, Banat, Crișana și Maramureș a inclus unele prevederi ce reflectă nu doar diferențe juridice, administrative etc. în raport cu celelalte provincii, ci și diferențe majore în abordările alese de legiuitori. Unele dintre aceste prevederi aveau să determine o situație foarte particulară a orașelor transilvănene. Pe de o parte, exproprierile aveau să reducă drastic domeniile funciare ale acestora, iar, pe de altă parte, împroprietăririle cu locuri de casă aveau să ducă la extinderi, în multe cazuri masive, ale ariilor intravilane (cu zeci și chiar sute de hectare). Spre deosebire de legislația agrară a Vechiului Regat, a Bucovinei sau a Basarabiei, legea ardeleană atribuia reformei și scopul ameliorării crizei de locuințe în orașe, astfel încât, în plus față de împroprietăririle cu locuri de casă în mediul rural, aceasta prevedea și împroprietăriri urbane. Startul reformei agrare într-o perioadă de tranziție, particularitățile legii agrare a Transilvaniei, dar și felul în care a fost gestionat transferul de putere dinspre centrul regional către București au făcut ca aplicarea legislației de împroprietărire în orașele ardelene să se desfășoare într-un context tensionat, marcat de numeroase controverse și contradicții. Deși introducea prevederi ce aveau să afecteze profund orașele – fie prin exproprieri, fie prin extinderi generate de împroprietăririle cu locuri de casă –, legea agrară a Transilvaniei punea aceste operațiuni în sarcina acelorași instituții ce fuseseră create pentru aplicarea reformei în mediul rural, fără să a le impune consultarea primăriilor sau a serviciilor tehnice ale acestora. Municipalitățile pierdeau astfel o mare parte din controlul asupra dezvoltării orașelor lor în favoarea instituțiilor reformei agrare. Ignorarea planurilor de dezvoltare, precum și decupajele și adițiile făcute asupra teritoriilor orașelor în lipsa unor studii urbanistice au determinat primăriile a cel puțin 23 dintre cele 49 de orașe ale Transilvaniei să se angajeze în procese de lungă durată în încercarea de a recupera terenurile comunale expropriate. Mai târziu, la capătul anilor 1920, reprezentanții mai multor orașe au contestat nu doar exproprierea domeniilor orășenești, ci însăși legitimitatea intervenției instituțiilor reformei agrare, în lipsa unor mecanisme de control, în mediul urban. Întrucât proiectul legii agrare pentru Transilvania a fost elaborat de Consiliul Dirigent în perioada de tranziție de după război, autoritățile de la București nu au știut, până în 1925, despre acele prevederi ale legii cu impact asupra orașelor. Mai mult, în 1921, la puțină vreme după votul legii agrare a Transilvaniei, Parlamentul de la București a votat așa-numita lege de împroprietărire urbană sau Legea din 18 octombrie 1921, care a complicat și mai mult situația împroprietăririlor din Ardeal. Valabil în toate provinciile României Mari, noul act normativ nu a abrogat acele articole ale legii agrare transilvănene referitoare la împroprietăririle cu locuri de casă în mediul urban. Astfel, începând cu toamna anului 1921, de-a lungul întregii perioade interbelice, în Transilvania s-au aflat simultan în vigoare două acte normative ale căror ținte se suprapuneau, dar care creau mecanisme de aplicare diferite, punând în opoziție două seturi de instituții ale statului ce aveau priorități contrare. Efectele aplicării reformei agrare în mediul urban – exproprierea terenurilor de la marginea orașelor ce constituiau importante rezerve pentru dezvoltarea orașelor, exproprierea terenurilor comunale intravilane, extinderile masive prin noi parcelări pentru locuri de casă etc. – au fost sesizate de autoritățile de la București abia începând cu anul 1925, când lucrările de expropriere și împroprietărire erau deja foarte avansate. Anii care au urmat au dezvăluit o situație foarte complicată și, în ciuda eforturilor autorităților centrale, greu reversibilă. La momentul unirii, liderii transilvăneni deciseseră păstrarea în vigoare, cu unele excepții, a legislației emise până în octombrie 1918, prelungind astfel și regimul descentralizat al administrației publice locale. Intervenția instituțiilor reformei agrare în procesul decizional privind dezvoltarea și extinderea orașelor a făcut ca, din acest punct de vedere, sistemul descentralizat să devină, în realitatea, unul difuz. Lacunele legislației agrare și, mai ales, necunoașterea de către autoritățile de la București a realităților transilvănene au lăsat o mare parte din puterea decizională instituțiilor subordonate Ministerului Agriculturii și Domeniilor. Ambiguitățile legislative, lipsa unui cadru legal care să permită intervenția municipalităților și reacția foarte târzie a autorităților centrale au făcut ca decizii importante legate de dezvoltarea orașelor să fie luate de un mozaic de instituții, cu priorități diferite, într-un sistem difuz și disonant. Astfel, cel puțin pentru primii ani ai perioadei interbelice, Transilvania a rămas marginală, într-o tranziție incertă de la autonomie administrativă, la sistemul centralizator impus, în cele din urmă, României Mari.
The agrarian reform, promised by King Ferdinand during World War I and enacted shortly after its ... more The agrarian reform, promised by King Ferdinand during World War I and enacted shortly after its end, determined the introduction of the measure of allotment at a large scale, exceeding the rural context, as a specific instrument of the interwar Romanian social policy. The introduction of the measure of allotment through the agrarian reform served as a precedent for the enactment of the legislation regarding the distribution of building plots in the cities. Thus, in 1921, the year when the second phase of the enactment of the agrarian reform was ending, another law that governed the distribution of building plots in all Romanian provinces was promulgated: The Law that Authorizes the Cities to Sell Building Plots to Invalids, Widows with War Orphans, Public Servants, and to All Ex-Servicemen. In Transylvania, its provisions overlapped some of those of the agrarian law of this province. The legislation regarding the distribution of building plots generated inevitable expansions of urban areas, leading to the territorial growth of more than 80 cities throughout the country. The extensions were produced at a very rapid pace, in a context of sustained attempts to introduce the systematization plan as an indispensable instrument of rational urban development. It was initially sustained by various specialists in the field and, after 1925, through the administrative legislation of the country. Starting from these premises, the paper follows the legislative context of the distribution of building plots, its quantitative and qualitative impact on the development of the cities during the interwar period, and the positions of various state authorities and specialists in relation to the issue of subordinating the inevitable expansions to a planned urban development.
During the 1920s, the city of Sibiu expanded by approximately 250 hectares, with an area that was... more During the 1920s, the city of Sibiu expanded by approximately 250 hectares, with an area that was three times larger than its historical core. This great expansion was the result of the application of the agrarian reform, whose laws allowed and encouraged the creation of new building plots in the cities of Transylvania, Banat, Crișana and Maramureș. Although this was the largest territorial growth of the city up until that time, it was not controlled by the municipality and its Technical Office. In fact, the city authorities were excluded from most stages of the decision-making process. All the decisions were taken by the central and local institutions of the Ministry of Agriculture and Domains that were in charge with the application of the agrarian reform. The territorial expansion was not based on any large-scale studies regarding the needs of the city or the impact on its future development. In fact, the proportions and the directions of the city’s expansion were dictated mostly by the number of accepted requests for building plots and by the position of the areas that could be expropriated and that were suitable to be parcelled. The creation of the large new allotments was simultaneous with the efforts of the municipality to draft a systematisation plan that was now urgently necessary, given the rapidly changing situation of the city, and it was imposed by the new administrative legislation of Romania. So, shortly after the parceling plans were issued and the new building plots were distributed to those entitled, a preliminary systematization plan – drafted between 1926 and 1928 – proposed the revision of the new allotments and the modification of the procedure for assigning the building plots according to a system that would allow a gradual territorial growth of the city. Hence, during the second half of the 1920s and the beginning of the 1930s there were ample negotiations over the new urban territory, involving not only the Ministry of Agriculture and Domains, but also the Ministry of Interior and the Superior Technical Council. In the end, after almost a decade of negotiations, only minor adjustments were made to the allotments and the provisions of the systematisation plan were only partly applied.
Studies in History and Theory of Architecture, 2016
La sfârșitul Primului Război Mondial, unirea condiționată votată la Alba Iulia a rezervat Transil... more La sfârșitul Primului Război Mondial, unirea condiționată votată la Alba Iulia a rezervat Transilvaniei un statut ambiguu în cadrul României Mari, acela al unei provincii semiautonome. Conform Rezoluției Adunării Naționale de la Alba Iulia, acest statut avea să fie unul provizoriu, menținut până la întrunirea Adunării Constituante alese pe baza votului universal. Decizia – motivată prin dorința de a lăsa timpul necesar elaborări unei formule optime de unificare a regimurilor juridice foarte diferite ale provinciilor – a făcut ca, timp de mai bine de un an, până în aprilie 1920, Transilvania să treacă printr-o perioadă de tranziție de-a lungul căreia s-a raportat la două centre, cel regional și Bucureștiul. Contextul social tensionat al sfârșitului de război a făcut imposibilă amânarea adoptării reformelor promise în timpul războiului până la încheierea procesului de unificare legislativă. Astfel, perioada de tranziție a coincis cu adoptarea celor mai importante reforme ale României interbelice, cea electorală și cea agrară. Diferențele foarte mari dintre provincii au făcut imposibilă reglementarea reformei agrare printr-un act normativ unic, astfel încât fiecare dintre acestea a avut propria legislație agrară. În cazul Transilvaniei, proiectul legii a fost redactat de Consiliul Dirigent, instituție care, până în 1920, a avut rolul unui guvern regional provizoriu. Legea pentru reforma agrară din Transilvania, Banat, Crișana și Maramureș a inclus unele prevederi ce reflectă nu doar diferențe juridice, administrative etc. în raport cu celelalte provincii, ci și diferențe majore în abordările alese de legiuitori. Unele dintre aceste prevederi aveau să determine o situație foarte particulară a orașelor transilvănene. Pe de o parte, exproprierile aveau să reducă drastic domeniile funciare ale acestora, iar, pe de altă parte, împroprietăririle cu locuri de casă aveau să ducă la extinderi, în multe cazuri masive, ale ariilor intravilane (cu zeci și chiar sute de hectare). Spre deosebire de legislația agrară a Vechiului Regat, a Bucovinei sau a Basarabiei, legea ardeleană atribuia reformei și scopul ameliorării crizei de locuințe în orașe, astfel încât, în plus față de împroprietăririle cu locuri de casă în mediul rural, aceasta prevedea și împroprietăriri urbane. Startul reformei agrare într-o perioadă de tranziție, particularitățile legii agrare a Transilvaniei, dar și felul în care a fost gestionat transferul de putere dinspre centrul regional către București au făcut ca aplicarea legislației de împroprietărire în orașele ardelene să se desfășoare într-un context tensionat, marcat de numeroase controverse și contradicții. Deși introducea prevederi ce aveau să afecteze profund orașele – fie prin exproprieri, fie prin extinderi generate de împroprietăririle cu locuri de casă –, legea agrară a Transilvaniei punea aceste operațiuni în sarcina acelorași instituții ce fuseseră create pentru aplicarea reformei în mediul rural, fără să a le impune consultarea primăriilor sau a serviciilor tehnice ale acestora. Municipalitățile pierdeau astfel o mare parte din controlul asupra dezvoltării orașelor lor în favoarea instituțiilor reformei agrare. Ignorarea planurilor de dezvoltare, precum și decupajele și adițiile făcute asupra teritoriilor orașelor în lipsa unor studii urbanistice au determinat primăriile a cel puțin 23 dintre cele 49 de orașe ale Transilvaniei să se angajeze în procese de lungă durată în încercarea de a recupera terenurile comunale expropriate. Mai târziu, la capătul anilor 1920, reprezentanții mai multor orașe au contestat nu doar exproprierea domeniilor orășenești, ci însăși legitimitatea intervenției instituțiilor reformei agrare, în lipsa unor mecanisme de control, în mediul urban. Întrucât proiectul legii agrare pentru Transilvania a fost elaborat de Consiliul Dirigent în perioada de tranziție de după război, autoritățile de la București nu au știut, până în 1925, despre acele prevederi ale legii cu impact asupra orașelor. Mai mult, în 1921, la puțină vreme după votul legii agrare a Transilvaniei, Parlamentul de la București a votat așa-numita lege de împroprietărire urbană sau Legea din 18 octombrie 1921, care a complicat și mai mult situația împroprietăririlor din Ardeal. Valabil în toate provinciile României Mari, noul act normativ nu a abrogat acele articole ale legii agrare transilvănene referitoare la împroprietăririle cu locuri de casă în mediul urban. Astfel, începând cu toamna anului 1921, de-a lungul întregii perioade interbelice, în Transilvania s-au aflat simultan în vigoare două acte normative ale căror ținte se suprapuneau, dar care creau mecanisme de aplicare diferite, punând în opoziție două seturi de instituții ale statului ce aveau priorități contrare. Efectele aplicării reformei agrare în mediul urban – exproprierea terenurilor de la marginea orașelor ce constituiau importante rezerve pentru dezvoltarea orașelor, exproprierea terenurilor comunale intravilane, extinderile masive…
Annales Universitatis Apulensis Series Historica, 2018
The agrarian reform, promised by King Ferdinand during World War I and enacted shortly after its ... more The agrarian reform, promised by King Ferdinand during World War I and enacted shortly after its end, determined the introduction of the measure of allotment at a large scale, exceeding the rural context, as a specific instrument of the interwar Romanian social policy. The introduction of the measure of allotment through the agrarian reform served as a precedent for the enactment of the legislation regarding the distribution of building plots in the cities. Thus, in 1921, the year when the second phase of the enactment of the agrarian reform was ending, another law that governed the distribution of building plots in all Romanian provinces was promulgated: The Law that Authorizes the Cities to Sell Building Plots to Invalids, Widows with War Orphans, Public Servants, and to All Ex-Servicemen. In Transylvania, its provisions overlapped some of those of the agrarian law of this province. The legislation regarding the distribution of building plots generated inevitable expansions of urban areas, leading to the territorial growth of more than 80 cities throughout the country. The extensions were produced at a very rapid pace, in a context of sustained attempts to introduce the systematization plan as an indispensable instrument of rational urban development. It was initially sustained by various specialists in the field and, after 1925, through the administrative legislation of the country. Starting from these premises, the paper follows the legislative context of the distribution of building plots, its quantitative and qualitative impact on the development of the cities during the interwar period, and the positions of various state authorities and specialists in relation to the issue of subordinating the inevitable expansions to a planned urban development.
La sfârșitul Primului Război Mondial, unirea condiționată votată la Alba Iulia a rezervat Transil... more La sfârșitul Primului Război Mondial, unirea condiționată votată la Alba Iulia a rezervat Transilvaniei un statut ambiguu în cadrul României Mari, acela al unei provincii semiautonome. Conform Rezoluției Adunării Naționale de la Alba Iulia, acest statut avea să fie unul provizoriu, menținut până la întrunirea Adunării Constituante alese pe baza votului universal. Decizia – motivată prin dorința de a lăsa timpul necesar elaborări unei formule optime de unificare a regimurilor juridice foarte diferite ale provinciilor – a făcut ca, timp de mai bine de un an, până în aprilie 1920, Transilvania să treacă printr-o perioadă de tranziție de-a lungul căreia s-a raportat la două centre, cel regional și Bucureștiul. Contextul social tensionat al sfârșitului de război a făcut imposibilă amânarea adoptării reformelor promise în timpul războiului până la încheierea procesului de unificare legislativă. Astfel, perioada de tranziție a coincis cu adoptarea celor mai importante reforme ale României interbelice, cea electorală și cea agrară. Diferențele foarte mari dintre provincii au făcut imposibilă reglementarea reformei agrare printr-un act normativ unic, astfel încât fiecare dintre acestea a avut propria legislație agrară. În cazul Transilvaniei, proiectul legii a fost redactat de Consiliul Dirigent, instituție care, până în 1920, a avut rolul unui guvern regional provizoriu. Legea pentru reforma agrară din Transilvania, Banat, Crișana și Maramureș a inclus unele prevederi ce reflectă nu doar diferențe juridice, administrative etc. în raport cu celelalte provincii, ci și diferențe majore în abordările alese de legiuitori. Unele dintre aceste prevederi aveau să determine o situație foarte particulară a orașelor transilvănene. Pe de o parte, exproprierile aveau să reducă drastic domeniile funciare ale acestora, iar, pe de altă parte, împroprietăririle cu locuri de casă aveau să ducă la extinderi, în multe cazuri masive, ale ariilor intravilane (cu zeci și chiar sute de hectare). Spre deosebire de legislația agrară a Vechiului Regat, a Bucovinei sau a Basarabiei, legea ardeleană atribuia reformei și scopul ameliorării crizei de locuințe în orașe, astfel încât, în plus față de împroprietăririle cu locuri de casă în mediul rural, aceasta prevedea și împroprietăriri urbane. Startul reformei agrare într-o perioadă de tranziție, particularitățile legii agrare a Transilvaniei, dar și felul în care a fost gestionat transferul de putere dinspre centrul regional către București au făcut ca aplicarea legislației de împroprietărire în orașele ardelene să se desfășoare într-un context tensionat, marcat de numeroase controverse și contradicții. Deși introducea prevederi ce aveau să afecteze profund orașele – fie prin exproprieri, fie prin extinderi generate de împroprietăririle cu locuri de casă –, legea agrară a Transilvaniei punea aceste operațiuni în sarcina acelorași instituții ce fuseseră create pentru aplicarea reformei în mediul rural, fără să a le impune consultarea primăriilor sau a serviciilor tehnice ale acestora. Municipalitățile pierdeau astfel o mare parte din controlul asupra dezvoltării orașelor lor în favoarea instituțiilor reformei agrare. Ignorarea planurilor de dezvoltare, precum și decupajele și adițiile făcute asupra teritoriilor orașelor în lipsa unor studii urbanistice au determinat primăriile a cel puțin 23 dintre cele 49 de orașe ale Transilvaniei să se angajeze în procese de lungă durată în încercarea de a recupera terenurile comunale expropriate. Mai târziu, la capătul anilor 1920, reprezentanții mai multor orașe au contestat nu doar exproprierea domeniilor orășenești, ci însăși legitimitatea intervenției instituțiilor reformei agrare, în lipsa unor mecanisme de control, în mediul urban. Întrucât proiectul legii agrare pentru Transilvania a fost elaborat de Consiliul Dirigent în perioada de tranziție de după război, autoritățile de la București nu au știut, până în 1925, despre acele prevederi ale legii cu impact asupra orașelor. Mai mult, în 1921, la puțină vreme după votul legii agrare a Transilvaniei, Parlamentul de la București a votat așa-numita lege de împroprietărire urbană sau Legea din 18 octombrie 1921, care a complicat și mai mult situația împroprietăririlor din Ardeal. Valabil în toate provinciile României Mari, noul act normativ nu a abrogat acele articole ale legii agrare transilvănene referitoare la împroprietăririle cu locuri de casă în mediul urban. Astfel, începând cu toamna anului 1921, de-a lungul întregii perioade interbelice, în Transilvania s-au aflat simultan în vigoare două acte normative ale căror ținte se suprapuneau, dar care creau mecanisme de aplicare diferite, punând în opoziție două seturi de instituții ale statului ce aveau priorități contrare. Efectele aplicării reformei agrare în mediul urban – exproprierea terenurilor de la marginea orașelor ce constituiau importante rezerve pentru dezvoltarea orașelor, exproprierea terenurilor comunale intravilane, extinderile masive prin noi parcelări pentru locuri de casă etc. – au fost sesizate de autoritățile de la București abia începând cu anul 1925, când lucrările de expropriere și împroprietărire erau deja foarte avansate. Anii care au urmat au dezvăluit o situație foarte complicată și, în ciuda eforturilor autorităților centrale, greu reversibilă. La momentul unirii, liderii transilvăneni deciseseră păstrarea în vigoare, cu unele excepții, a legislației emise până în octombrie 1918, prelungind astfel și regimul descentralizat al administrației publice locale. Intervenția instituțiilor reformei agrare în procesul decizional privind dezvoltarea și extinderea orașelor a făcut ca, din acest punct de vedere, sistemul descentralizat să devină, în realitatea, unul difuz. Lacunele legislației agrare și, mai ales, necunoașterea de către autoritățile de la București a realităților transilvănene au lăsat o mare parte din puterea decizională instituțiilor subordonate Ministerului Agriculturii și Domeniilor. Ambiguitățile legislative, lipsa unui cadru legal care să permită intervenția municipalităților și reacția foarte târzie a autorităților centrale au făcut ca decizii importante legate de dezvoltarea orașelor să fie luate de un mozaic de instituții, cu priorități diferite, într-un sistem difuz și disonant. Astfel, cel puțin pentru primii ani ai perioadei interbelice, Transilvania a rămas marginală, într-o tranziție incertă de la autonomie administrativă, la sistemul centralizator impus, în cele din urmă, României Mari.
The agrarian reform, promised by King Ferdinand during World War I and enacted shortly after its ... more The agrarian reform, promised by King Ferdinand during World War I and enacted shortly after its end, determined the introduction of the measure of allotment at a large scale, exceeding the rural context, as a specific instrument of the interwar Romanian social policy. The introduction of the measure of allotment through the agrarian reform served as a precedent for the enactment of the legislation regarding the distribution of building plots in the cities. Thus, in 1921, the year when the second phase of the enactment of the agrarian reform was ending, another law that governed the distribution of building plots in all Romanian provinces was promulgated: The Law that Authorizes the Cities to Sell Building Plots to Invalids, Widows with War Orphans, Public Servants, and to All Ex-Servicemen. In Transylvania, its provisions overlapped some of those of the agrarian law of this province. The legislation regarding the distribution of building plots generated inevitable expansions of urban areas, leading to the territorial growth of more than 80 cities throughout the country. The extensions were produced at a very rapid pace, in a context of sustained attempts to introduce the systematization plan as an indispensable instrument of rational urban development. It was initially sustained by various specialists in the field and, after 1925, through the administrative legislation of the country. Starting from these premises, the paper follows the legislative context of the distribution of building plots, its quantitative and qualitative impact on the development of the cities during the interwar period, and the positions of various state authorities and specialists in relation to the issue of subordinating the inevitable expansions to a planned urban development.
Uploads
Contextul social tensionat al sfârșitului de război a făcut imposibilă amânarea adoptării reformelor promise în timpul războiului până la încheierea procesului de unificare legislativă. Astfel, perioada de tranziție a coincis cu adoptarea celor mai importante reforme ale României interbelice, cea electorală și cea agrară. Diferențele foarte mari dintre provincii au făcut imposibilă reglementarea reformei agrare printr-un act normativ unic, astfel încât fiecare dintre acestea a avut propria legislație agrară. În cazul Transilvaniei, proiectul legii a fost redactat de Consiliul Dirigent, instituție care, până în 1920, a avut rolul unui guvern regional provizoriu.
Legea pentru reforma agrară din Transilvania, Banat, Crișana și Maramureș a inclus unele prevederi ce reflectă nu doar diferențe juridice, administrative etc. în raport cu celelalte provincii, ci și diferențe majore în abordările alese de legiuitori. Unele dintre aceste prevederi aveau să determine o situație foarte particulară a orașelor transilvănene. Pe de o parte, exproprierile aveau să reducă drastic domeniile funciare ale acestora, iar, pe de altă parte, împroprietăririle cu locuri de casă aveau să ducă la extinderi, în multe cazuri masive, ale ariilor intravilane (cu zeci și chiar sute de hectare). Spre deosebire de legislația agrară a Vechiului Regat, a Bucovinei sau a Basarabiei, legea ardeleană atribuia reformei și scopul ameliorării crizei de locuințe în orașe, astfel încât, în plus față de împroprietăririle cu locuri de casă în mediul rural, aceasta prevedea și împroprietăriri urbane.
Startul reformei agrare într-o perioadă de tranziție, particularitățile legii agrare a Transilvaniei, dar și felul în care a fost gestionat transferul de putere dinspre centrul regional către București au făcut ca aplicarea legislației de împroprietărire în orașele ardelene să se desfășoare într-un context tensionat, marcat de numeroase controverse și contradicții.
Deși introducea prevederi ce aveau să afecteze profund orașele – fie prin exproprieri, fie prin extinderi generate de împroprietăririle cu locuri de casă –, legea agrară a Transilvaniei punea aceste operațiuni în sarcina acelorași instituții ce fuseseră create pentru aplicarea reformei în mediul rural, fără să a le impune consultarea primăriilor sau a serviciilor tehnice ale acestora. Municipalitățile pierdeau astfel o mare parte din controlul asupra dezvoltării orașelor lor în favoarea instituțiilor reformei agrare. Ignorarea planurilor de dezvoltare, precum și decupajele și adițiile făcute asupra teritoriilor orașelor în lipsa unor studii urbanistice au determinat primăriile a cel puțin 23 dintre cele 49 de orașe ale Transilvaniei să se angajeze în procese de lungă durată în încercarea de a recupera terenurile comunale expropriate. Mai târziu, la capătul anilor 1920, reprezentanții mai multor orașe au contestat nu doar exproprierea domeniilor orășenești, ci însăși legitimitatea intervenției instituțiilor reformei agrare, în lipsa unor mecanisme de control, în mediul urban.
Întrucât proiectul legii agrare pentru Transilvania a fost elaborat de Consiliul Dirigent în perioada de tranziție de după război, autoritățile de la București nu au știut, până în 1925, despre acele prevederi ale legii cu impact asupra orașelor. Mai mult, în 1921, la puțină vreme după votul legii agrare a Transilvaniei, Parlamentul de la București a votat așa-numita lege de împroprietărire urbană sau Legea din 18 octombrie 1921, care a complicat și mai mult situația împroprietăririlor din Ardeal. Valabil în toate provinciile României Mari, noul act normativ nu a abrogat acele articole ale legii agrare transilvănene referitoare la împroprietăririle cu locuri de casă în mediul urban. Astfel, începând cu toamna anului 1921, de-a lungul întregii perioade interbelice, în Transilvania s-au aflat simultan în vigoare două acte normative ale căror ținte se suprapuneau, dar care creau mecanisme de aplicare diferite, punând în opoziție două seturi de instituții ale statului ce aveau priorități contrare.
Efectele aplicării reformei agrare în mediul urban – exproprierea terenurilor de la marginea orașelor ce constituiau importante rezerve pentru dezvoltarea orașelor, exproprierea terenurilor comunale intravilane, extinderile masive prin noi parcelări pentru locuri de casă etc. – au fost sesizate de autoritățile de la București abia începând cu anul 1925, când lucrările de expropriere și împroprietărire erau deja foarte avansate. Anii care au urmat au dezvăluit o situație foarte complicată și, în ciuda eforturilor autorităților centrale, greu reversibilă.
La momentul unirii, liderii transilvăneni deciseseră păstrarea în vigoare, cu unele excepții, a legislației emise până în octombrie 1918, prelungind astfel și regimul descentralizat al administrației publice locale. Intervenția instituțiilor reformei agrare în procesul decizional privind dezvoltarea și extinderea orașelor a făcut ca, din acest punct de vedere, sistemul descentralizat să devină, în realitatea, unul difuz. Lacunele legislației agrare și, mai ales, necunoașterea de către autoritățile de la București a realităților transilvănene au lăsat o mare parte din puterea decizională instituțiilor subordonate Ministerului Agriculturii și Domeniilor. Ambiguitățile legislative, lipsa unui cadru legal care să permită intervenția municipalităților și reacția foarte târzie a autorităților centrale au făcut ca decizii importante legate de dezvoltarea orașelor să fie luate de un mozaic de instituții, cu priorități diferite, într-un sistem difuz și disonant. Astfel, cel puțin pentru primii ani ai perioadei interbelice, Transilvania a rămas marginală, într-o tranziție incertă de la autonomie administrativă, la sistemul centralizator impus, în cele din urmă, României Mari.
The legislation regarding the distribution of building plots generated inevitable expansions of urban areas, leading to the territorial growth of more than 80 cities throughout the country. The extensions were produced at a very rapid pace, in a context of sustained attempts to introduce the systematization plan as an indispensable instrument of rational urban development. It was initially sustained by various specialists in the field and, after 1925, through the administrative legislation of the country.
Starting from these premises, the paper follows the legislative context of the distribution of building plots, its quantitative and qualitative impact on the development of the cities during the interwar period, and the positions of various state authorities and specialists in relation to the issue of subordinating the inevitable expansions to a planned urban development.
Contextul social tensionat al sfârșitului de război a făcut imposibilă amânarea adoptării reformelor promise în timpul războiului până la încheierea procesului de unificare legislativă. Astfel, perioada de tranziție a coincis cu adoptarea celor mai importante reforme ale României interbelice, cea electorală și cea agrară. Diferențele foarte mari dintre provincii au făcut imposibilă reglementarea reformei agrare printr-un act normativ unic, astfel încât fiecare dintre acestea a avut propria legislație agrară. În cazul Transilvaniei, proiectul legii a fost redactat de Consiliul Dirigent, instituție care, până în 1920, a avut rolul unui guvern regional provizoriu.
Legea pentru reforma agrară din Transilvania, Banat, Crișana și Maramureș a inclus unele prevederi ce reflectă nu doar diferențe juridice, administrative etc. în raport cu celelalte provincii, ci și diferențe majore în abordările alese de legiuitori. Unele dintre aceste prevederi aveau să determine o situație foarte particulară a orașelor transilvănene. Pe de o parte, exproprierile aveau să reducă drastic domeniile funciare ale acestora, iar, pe de altă parte, împroprietăririle cu locuri de casă aveau să ducă la extinderi, în multe cazuri masive, ale ariilor intravilane (cu zeci și chiar sute de hectare). Spre deosebire de legislația agrară a Vechiului Regat, a Bucovinei sau a Basarabiei, legea ardeleană atribuia reformei și scopul ameliorării crizei de locuințe în orașe, astfel încât, în plus față de împroprietăririle cu locuri de casă în mediul rural, aceasta prevedea și împroprietăriri urbane.
Startul reformei agrare într-o perioadă de tranziție, particularitățile legii agrare a Transilvaniei, dar și felul în care a fost gestionat transferul de putere dinspre centrul regional către București au făcut ca aplicarea legislației de împroprietărire în orașele ardelene să se desfășoare într-un context tensionat, marcat de numeroase controverse și contradicții.
Deși introducea prevederi ce aveau să afecteze profund orașele – fie prin exproprieri, fie prin extinderi generate de împroprietăririle cu locuri de casă –, legea agrară a Transilvaniei punea aceste operațiuni în sarcina acelorași instituții ce fuseseră create pentru aplicarea reformei în mediul rural, fără să a le impune consultarea primăriilor sau a serviciilor tehnice ale acestora. Municipalitățile pierdeau astfel o mare parte din controlul asupra dezvoltării orașelor lor în favoarea instituțiilor reformei agrare. Ignorarea planurilor de dezvoltare, precum și decupajele și adițiile făcute asupra teritoriilor orașelor în lipsa unor studii urbanistice au determinat primăriile a cel puțin 23 dintre cele 49 de orașe ale Transilvaniei să se angajeze în procese de lungă durată în încercarea de a recupera terenurile comunale expropriate. Mai târziu, la capătul anilor 1920, reprezentanții mai multor orașe au contestat nu doar exproprierea domeniilor orășenești, ci însăși legitimitatea intervenției instituțiilor reformei agrare, în lipsa unor mecanisme de control, în mediul urban.
Întrucât proiectul legii agrare pentru Transilvania a fost elaborat de Consiliul Dirigent în perioada de tranziție de după război, autoritățile de la București nu au știut, până în 1925, despre acele prevederi ale legii cu impact asupra orașelor. Mai mult, în 1921, la puțină vreme după votul legii agrare a Transilvaniei, Parlamentul de la București a votat așa-numita lege de împroprietărire urbană sau Legea din 18 octombrie 1921, care a complicat și mai mult situația împroprietăririlor din Ardeal. Valabil în toate provinciile României Mari, noul act normativ nu a abrogat acele articole ale legii agrare transilvănene referitoare la împroprietăririle cu locuri de casă în mediul urban. Astfel, începând cu toamna anului 1921, de-a lungul întregii perioade interbelice, în Transilvania s-au aflat simultan în vigoare două acte normative ale căror ținte se suprapuneau, dar care creau mecanisme de aplicare diferite, punând în opoziție două seturi de instituții ale statului ce aveau priorități contrare.
Efectele aplicării reformei agrare în mediul urban – exproprierea terenurilor de la marginea orașelor ce constituiau importante rezerve pentru dezvoltarea orașelor, exproprierea terenurilor comunale intravilane, extinderile masive prin noi parcelări pentru locuri de casă etc. – au fost sesizate de autoritățile de la București abia începând cu anul 1925, când lucrările de expropriere și împroprietărire erau deja foarte avansate. Anii care au urmat au dezvăluit o situație foarte complicată și, în ciuda eforturilor autorităților centrale, greu reversibilă.
La momentul unirii, liderii transilvăneni deciseseră păstrarea în vigoare, cu unele excepții, a legislației emise până în octombrie 1918, prelungind astfel și regimul descentralizat al administrației publice locale. Intervenția instituțiilor reformei agrare în procesul decizional privind dezvoltarea și extinderea orașelor a făcut ca, din acest punct de vedere, sistemul descentralizat să devină, în realitatea, unul difuz. Lacunele legislației agrare și, mai ales, necunoașterea de către autoritățile de la București a realităților transilvănene au lăsat o mare parte din puterea decizională instituțiilor subordonate Ministerului Agriculturii și Domeniilor. Ambiguitățile legislative, lipsa unui cadru legal care să permită intervenția municipalităților și reacția foarte târzie a autorităților centrale au făcut ca decizii importante legate de dezvoltarea orașelor să fie luate de un mozaic de instituții, cu priorități diferite, într-un sistem difuz și disonant. Astfel, cel puțin pentru primii ani ai perioadei interbelice, Transilvania a rămas marginală, într-o tranziție incertă de la autonomie administrativă, la sistemul centralizator impus, în cele din urmă, României Mari.
The legislation regarding the distribution of building plots generated inevitable expansions of urban areas, leading to the territorial growth of more than 80 cities throughout the country. The extensions were produced at a very rapid pace, in a context of sustained attempts to introduce the systematization plan as an indispensable instrument of rational urban development. It was initially sustained by various specialists in the field and, after 1925, through the administrative legislation of the country.
Starting from these premises, the paper follows the legislative context of the distribution of building plots, its quantitative and qualitative impact on the development of the cities during the interwar period, and the positions of various state authorities and specialists in relation to the issue of subordinating the inevitable expansions to a planned urban development.