HPT-2/2006
05-11-09
07:19
Side 27
avvisning eller aksept?
27
Avvisning eller aksept?
Kirkens holdning til kremasjon og askespredning i historisk og
aktuelt perspektiv1
AV KNUT ALFSVÅG
knut.alfsvaag@mhs.no
Innledning
Felles for alle kristne kirker er at det vi gjør ved
gravferd, er begrunnet i troen på legemets oppstandelse og det evige liv. Dette er en del av den
kristne tro som har solid bibelsk grunnlag og
som kommer tydelig til uttrykk både i den
nikenske og den apostoliske trosbekjennelse.
Med utgangspunkt i denne felles kristne tro
likevel har kommet til forskjellige konklusjoner
når det gjelder kremasjon. En skulle derfor tro
at det var en viss debatt om dette, både kirkene
imellom og internt. Det synes imidlertid i liten
grad å være tilfelle.
Denne artikkelen er et forsøk på å bøte på det
ved å drøfte ulike sider ved kirkenes forhold til
kremasjon, og med det som utgangspunkt
nærme oss den siste aktuelle utfordring til tradisjonell kristen gravferdsskikk på dette området, nemlig spørsmålet om askespredning. Når
jeg har hatt en viss interesse for dette emnet,
henger nok det også sammen med at jeg har
hatt mesteparten av min prestetjeneste i Japan,
som er det land i verden som i dag har det forholdsvis største antall kremasjoner (over 99
%)2, og der det derfor både er mer erfaring med
og mer forskning rundt dette enn de fleste
andre steder.
Vi har ikke på norsk noe godt fellesord for de
riter vi utfører når livet er slutt uavhengig av
om det døde legeme legges i jorden eller ikke.
Kirkens liturgiske bøker bruker «gravferd»
som fellesbetegnelse, og det kommer også jeg
til å gjøre, selv om det vel kan diskuteres om
det terminologisk er treffende for kremasjon,
urnenedsettelse og askespredning, noe som
også kommer til uttrykk ved det alternative
uttrykket «bisettelse». Det engelske «funeral»,
som kommer av latin «funus», likferd, er slik
sett mer dekkende.
Kremasjon og begravelse
i historisk perspektiv
I et større religionshistorisk perspektiv må
både begravelse og brenning av det døde
legeme betraktes som vanlige. Den generelle
tendens er at det døde legemet brennes innen
østlig, først og fremst hinduistisk tradisjon, og
begraves innen de semittiske religioner, altså
jødedom, kristendom og islam. Dette har åpenbart dypere, livssynsmessige årsaker. Innen
østlig religiøsitet er det materielle og legemlige
noe negativt som en ideelt sett skal frigjøres
fra; legemet kan da brennes som en siste form
for askese post mortem. Dette oppfattes som en
renselse som frigjør det immaterielle, sjelen.3
De semittiske religioner, derimot, er styrt av det
syn på den materielle skapelse som noe godt
som kommer så klart til uttrykk i den bibelske
skapelsesberetning, og selv om der har vært
klare innslag av asketisk problematisering av
det kroppslige også i kristen tradisjon, har det
historisk sett aldri gitt seg utslag i form av alternativ gravferdsskikk.
HPT-2/2006
28
05-11-09
07:19
Side 28
avvisning eller aksept?
Dette bildet er imidlertid ikke helt entydig.
Buddhismen har en noe vekslende praksis,
antagelig både fordi «sjel» er et begrep som
problematiseres på en helt annen måte i buddhismen enn i hinduismen, og fordi konfusiansk tradisjon, som har stått og fremdeles står
sterkt både i Kina, Japan og Korea, har vært
avvisende til likbrenning fordi det ble oppfattet
som respektløst overfor avdøde. Av denne
grunn førte Asias første møte med den
moderne kremasjons-bevegelse til at kremasjon på 1870-tallet i noen år faktisk var forbudt
i Japan; det var først etter hvert og ut fra en
ikke-religiøs, praktisk begrunnelse at kremasjon her ble enerådende.4
I det før-kristne Europa var både likbrenning
og begravelse i bruk. Her kan det imidlertid se
ut til at begrunnelsen for å velge det ene i forhold til det andre har vært mer konsekvent
pragmatisk. F. eks. var begravelse vanlig blant
grekerne, men de brente gjerne sine døde
krigshelter fordi det da var lettere å frakte de
jordiske levninger med seg for begravelse i
hjemlandets jord. Likbrenning synes å ha vært
vanligere blant romerne, men her avtok dette
fra omkring år 100 e. Kr., antagelig først og
fremst på grunn av mangel på ved til
likbålene.5
Jødene var avvisende til brenning av det døde
legeme, og den omtale fenomenet får i GT, er
overveiende negativ.6 Ellers forutsettes overalt
begravelse (1 Mos 23,6.13; 50,5; Rut 1,17; 2 Sam
2,4–5; hebraisk qabar, jfr. også domsordet i 1
Mos 3,19b: Av jord er du kommet; til jord skal
du bli). Dette henger åpenbart sammen med et
menneskesyn som er mindre dualistisk enn
det vi finner i østlig religion. Mennsket er en
helhet av sjel og legeme og vender slik tilbake
til ham som gav det livet; å brenne legemet vil
derfor være krenkende overfor ham som har
skapt det.
Den kristne kirke overtok jødisk gravferdsskikk, og begravelse er det som forutsettes
overalt i NT (Matt 8,21–22; Luk 7,12; Joh 11,17),
selv om terminologien i seg selv her ikke er
entydig; thapto, begrave og tafos, grav (jfr. epitafium), svarer i betydning til det latinske
«funus» og kan derfor i klassisk gresk også
brukes ved likbrenning. Begrunnelsen for å
ikke kremere er her imidlertid om mulig enda
mer entydig. For det første var Jesus blitt
begravd, og ettersom han etter kristen tro er
«førstegrøden av dem som er sovnet inn» (1
Kor 15,20), er det naturlig å følge hans eksempel ved Kristus-troendes gravferd. Dernest forutsetter NTs undervisning om det døde legemet og oppstandelseshåpet åpenbart at legemet
begraves. Det såes ved begravelsen et forgjengelig legeme, sier Paulus (1 Kor 15,42), mens det
legemet som står opp er uforgjengelig. Det er
en billedbruk som selvfølgelig ikke lar seg forene med tanken om at såkornet, dvs. legemet
skulle brennes før det legges i jorden. Å
uttrykke den kristne tro på legemets oppstandelse ved å ødelegge legemet synes ikke naturlig; å brenne legemet gir da også helt andre
assosiasjoner enn den evige herlighet. Når
kristne martyrer ble brent til døde, er det derfor
rimelig å forstå det nettopp som en protest mot
den kristne tro på legemets oppstandelse, noe
som ytterligere bidrog til å gjøre likbrenning til
en helt uaktuell gravferdsskikk blant kristne.
Derfor ser vi da også at likbrenning er en
skikk som forsvinner med utbredelsen av den
kristne kirke.7 Dette bildet er svært entydig; det
er ingen kristen kirke som praktiserer likbrenning før tilblivelsen av den moderne kremasjonsbevegelse. Ettersom begravelse var vanlig
mange steder alt i før-kristen tid, var dette de
fleste steder ikke noe stort problem. F. eks. ser
vi ved kristendommens innføring i Norden
flere konflikter mellom før-kristen og kristen
gravferdsskikk, men spørsmålet om likbrenning var ikke blant dem.8
Utfordringen fra kremasjonsbevegelsen
Når tanken om likbrenning eller kremasjon
oppstår igjen i det kristne Europa, er begrunnelsen dels pragmatisk, dels religiøs. Den pragmatiske begrunnelsen dreier seg dels om hygiene; en hadde begynt å oppfatte at uheldig og
urenslig omgang med lik kunne skape smittefare. Og dels dreier begrunnelsen seg om plass;
byene begynte å vokse, gravplassene var for
små og en urne fortonet seg da som mye
enklere å håndtere enn en hel kiste. Men
begrunnelsen kunne også være religiøs, og det
vil da i praksis si negativ og avvisende overfor
HPT-2/2006
05-11-09
07:19
Side 29
avvisning eller aksept?
det kristne syn på døden og legemets oppstandelse og mer orientert ut fra forestillinger om
sjelens frigjøring fra legemet.9 De første likbrenninger i Europa i nyere tid fant sted under
den anti-kirkelige fase av den franske revolusjon,10 og også når det kommer mer fart i arbeidet for kremasjonssaken i andre halvdel av det
19. århundre, kunne det begrunnes i et syn på
døden som klart avviker fra det kristne.11
Starten av den egentlige moderne kremasjonsbevegelse kan tidfestes til konstruksjonen
av den første moderne krematorie-ovn i Italia i
1873; det var da også i Italia, og etter hvert også
i Tyskland, kremasjonsbevegelsen fikk vind i
seglene. Det gjorde at de kristne kirkene måtte
ta standpunkt til hvordan de ville forholde seg
til denne nye gravferdsskikk: Skulle de motarbeide den eller skulle de akseptere den, og, om
de aksepterte den, skulle kirkens prester også
medvirke slik at kremasjon ble et aktuelt alternativ til tradisjonell begravelse også ved en kristen gravferd?
De kristne kirker gav, og gir, ulike svar på det
spørsmålet. Klarest avvisende var og er den
gresk-ortodokse kirke, som ikke aksepterer kremasjon og ikke tillater kirkelig medvirkning i
slik sammenheng. Begrunnelsen er at dette er
fremmed i forhold til nytestamentlig tankegang og den kristne tro på legemets oppstandelse. Samtidig spiller det nok også en rolle i
forhold til gresk-ortodoks tradisjonsbevissthet
at dette er nytt i kristen sammenheng; det er i
seg selv nok til å problematisere kremasjon i
forhold til gresk-ortodoks teologi. – På tilsvarende måte, men selvsagt med en noe annen
begrunnelse, er også islam gjennomgående
avvisende til kremasjon.
Den romersk-katolske kirke var først noe
avventende, men Leo 13., pave fra 1878, var
skeptisk, og kremasjon ble forbudt for katolikker i 1886. Begrunnelsen var at kremasjon var
en hedensk skikk som var uforenlig med kristen tro. Dette forbudet stod ved lag i nesten åtti
år, men ble praktisert noe lempeligere i land
utenfor Europa der kremasjon etter hvert ble
vanlig. I 1963 ble det opphevd av pave Paul VI;
begrunnelsen var at de som argumenterte for
kremasjon, ikke nødvendigvis begrunnet sitt
syn på en anti-katolsk eller anti-kristen måte.12
29
Den romerske-katolske kirke forutsetter derfor
i dag allment kremasjon som en mulighet i sin
gravferds-liturgi.13
De protestantiske kirker reagerte noe ulikt
på den moderne kremasjonsbevegelse. Mest
positiv var Church of England, mens særlig
den svenske kirke lenge var svært avvisende,
noe som bl. a. henger sammen med at noen av
kremasjonsbevegelsens
foregangsmenn
i
Sverige kunne være svært kirkekritiske i sine
begrunnelser.14 I Norge ble spørsmålet for første gang tatt opp til seriøs teologisk vurdering i
Luthersk Ugeskrift i 1888, hvor redaktørene
Michael Johan Færden og Johan Christian
Heuch uttrykte en tydelig skepsis begrunnet i
motsetningen mellom likbrenning15 og kirkens
symbolsk-liturgiske billedspråk, som klart forutsetter begravelse. De mente derfor at mange
av de tradisjonelle gravsalmer ikke ville kunne
brukes ved likbrenning. De som ønsket å åpne
for likbrenning, var uenige i dette, og mente at
likbrenning ikke nødvendigvis ville medføre
endringer i forhold til en tradisjonell kristen
gravferd.16
I 1894 sendte Kirkedepartementet saken til
biskopene, og ba om en vurdering av likbrenning og av muligheten for kirkelig medvirkning. Ingen av biskopene var begeistret for
nyordningen, men var likevel uenige når det
gjaldt spørsmålet om kirkelig medvirkning. Tre
var mot og tre for, og den mest positive var biskop Heuch i Kristiansand, som ellers ikke var
den som var kjent som en tilhenger av det siste
nye. Også han mente av likbrenning stred mot
kristen gravferdstradisjon og gravferdssymbolikk, og også han mente at nyordningen i
mange tilfelle var begrunnet i en protest mot
den kristne oppstandelsestro. Han la imidlertid
vekt på at det også var mulig å forsvare nyordningen av sanitære, økonomiske og estetiske
årsaker, og mente derfor at en fra kirkelig hold
ikke burde være konsekvent avvisende. Å nekte
kirkelig begravelse ved kremasjon kunne bli
oppfattet som en form for ekskommunikasjon
etter døden, og det ønsket han ikke. Han frarådet derfor også at prester skulle kunne få anledning til å nekte å medvirke ved kremasjon så
sant den kirkelige ordning for gravferd ble
fulgt. Heuchs uttalelse fra 1894 dokumenterer
HPT-2/2006
30
05-11-09
07:19
Side 30
avvisning eller aksept?
slik at han på flere punkter hadde skiftet syn
siden han skrev om saken i Luthersk Ugeskrift i
1888.17
De første krematorier i Norge ble bygget i
Bergen og Oslo og tatt i bruk i 1907 og 1909.18
Når det gjaldt spørsmålet om kirkelig medvirkning, var det Heuchs linje som ble fulgt; prestene ble forpliktet til å forrette ved gravferd uavhengig av om den døde skulle begraves eller
kremeres. I Sverige og Danmark, der motstanden mot kremasjon blant prestene var større
enn i Norge, ble det overlatt til den enkelte
prest om han ville medvirke ved kremasjon
eller ikke.19
Dette skapte imidlertid ikke noen større
debatt i Norge. Snarere tvert imot; etter at det
første krematorier ble bygget og kremasjon
etter hvert i økende grad ble vanlig, finnes det
knapt debatt om kremasjonsspørsmålet i Den
norske kirke i det hele tatt.20 Der er imidlertid
ett viktig unntak som det kan være grunn til å
berøre her. I 1941 ble Olav Valen-Sendstad res.
kap. i St. Johannes menighet i Stavanger. Han
var en meget kompetent teolog som i 1948 ble
dr. philos. på en filosofisk avhandling, og som
1948–49 vikarierte som professor i filosofi ved
Universitetet i Oslo. Samme år som ValenSendstad kom til Stavanger fikk også denne
byen sitt krematorium. Valen-Sendstad ønsket
imidlertid av prinsipielle grunner ikke å medvirke ved kremasjoner. Problemet ble løst praktisk ved at andre av byens prester overtok ved
bisettelser han skulle ha hatt mens han tok
begravelser for dem. Noen offentlig debatt ble
det imidlertid ikke om saken før i 1951, og foranledningen var da at Valen-Sendstad hadde
søkt embetet som sokneprest i Trefoldighetskirken i Oslo. Han var den klart best kvalifiserte av søkerne og innstilt som nr. 1 av menighetsrådet, men departementet ønsket ikke å
tilsette ham fordi han ikke forrettet ved kremasjoner.
I tre artikler i Dagen høsten 1951 begrunnet
så Valen-Sendstad det syn at likbrenning er
synd mot Guds ord. Hans begrunnelse er at
Bibelen forutsetter begravelse både i det som
sies om gravferd og det symbolspråk som brukes. Han anfører dessuten at bruk av det kirkelige ritual ved kremasjon medfører et preg av
uekthet, ikke minst ved bruken av 1 Mos 3,19b
(«til jord skal du bli») og kommentaren til dette
i Salme 90 (v. 3: «Du lar mennesket bli til støv
igjen») når legemet ikke blir til jord, men brennes til aske.
Valen-Sendstads innlegg ble kommentert i
Dagen av Carl Fredrik Wisløff, som da var rektor på praktikum på MF og som stod ValenSendstad nær både teologisk og personlig. Han
beklager forbigåelsen av Valen-Sendstad i
Trefoldighetskirken, uttrykker forståelse for
hans skepsis til kremasjon, men kan ikke dele
det syn at det her dreier seg om synd mot Guds
ord. I motsetning til Valen-Sendstad anser ikke
Wisløff dette som et spørsmål der samvittighetene skal bindes, bl. a. fordi vi ikke har noe
nytestamentlig forbud mot likbrenning.
Valen-Sendstad var ikke fornøyd med svaret
og skrev mer om saken, men noen videre
debatt ble det ikke. Forbigåelsen av ValenSendstad i Trefoldighet førte imidlertid til at
Kirkedepartementet året etter på ny ba biskopene om en uttalelse om prestenes medvirkning ved kremasjon og urnenedsettelse.
Bispemøtet gikk i sitt svar ikke inn på de teologiske sider ved saken, men nøyde seg med henvise til at prestens plikt til medvirkning var fastslått i Alterboken. Valen-Sendstad var særdeles
lite fornøyd med et så byråkratisk bispesvar,
men hans i og for seg berettigede ønske om en
teologisk gjennomtenkning av kremasjonsspørsmålet (som han begrunnet i en 27 siders
betenkning til departementet) står uoppfylt
fremdeles.21 Så langt jeg kjenner til, er det, i
løpet av de nå snart 100 år vi har hatt kremasjon i Norge, imidlertid ikke andre prester som
prinsipielt har nektet å forrette ved kremasjon.
Det er neppe mulig å komme forbi at kremasjon er og blir et fremmedelement i kristen
gravferdsskikk. Det er en måte å behandle det
døde legeme på som ikke har noe feste i kristen
tradisjon, som bryter med bibelsk omtale av og
billedbruk i forbindelse med døden, og som
har sitt livssynsmessige fundament i en virkelighetsforståelse som ligger nokså langt borte
fra kristen skapelses- og oppstandelsestro. Å gi
en begrunnelse for eller en tolkning av kremasjon ut fra sentrale kristne motiver knyttet til
skapelsestro eller eskatologi, er derfor et pro-
HPT-2/2006
05-11-09
07:19
Side 31
avvisning eller aksept?
sjekt som etter mitt skjønn neppe kan bli vellykket. Samtidig er det vanskelig å komme
forbi at teologer som Heuch og Wisløff har et
poeng når det peker på at form og sak i denne
sammenheng ikke er identiske. Det er mulig
både å fastholde kristen oppstandelsestro uten i
ett og alt å følge tradisjonell gravferdsskikk, og
å velge kremasjon av mer pragmatiske hensyn
uten derved å sin tilslutning til hinduistisk
og/eller moderne kritikk av det kristne framtidshåp. Det gir oss en viss frihet til å begrunne
valg av gravferdsformer også om de ikke uten
videre kan gis en naturlig fortolkning basert på
kristen tradisjon og virkelighetsforståelse.22
Samtidig er det vanskelig å tenke seg at kirken
vil vinne noe på å forkynne sin tro på legemets
oppstandelse i form av en eventuell konflikt
med de etterlatte om gravferdsform. Hvordan
oppstandelsestroen så skal forkynnes i en tid
med økende pluralisering og økende oppslutning om kremasjon er et svært viktig spørsmål,
som det imidlertid vil føre for langt å komme
inn på her.
Valen-Sendstad berører imidlertid et annet
spørsmål som få andre har tatt tak i. Når kirken
har valgt å tilpasse seg ønsket om mulighet for
kremasjon, har den gjort det ved å gjøre så få
endringer i gravferdsliturgien som mulig; det
er faktisk svært lite som skiller kremasjon fra
begravelse der jordfestelsen av en eller annen
grunn skjer inne. Det gjør at gravferdsliturgien
ved kremasjon får et visst preg av uegentlighet,
der den terminologi som brukes forutsetter en
begravelse som aldri finner sted. Det er helt
sikkert mulig å endre gravferdsliturgien slik at
kremasjonens særpreg kommer tydeligere til
uttrykk. En slik liturgi vil imidlertid gjerne
komme til å gi selve likbrenningen en større
betydning enn det som skjer i dag. Spørsmålet
er da om det, i lys av den problematiske stilling
likbrenning utvilsomt har i Bibelen og mesteparten av økumenisk kristen tradisjon, egentlig
er ønskelig. Kanskje må det kompromiss en
kristen kremasjon alltid vil være, rett og slett
betales med en viss grad av uegentlighet i liturgien.
Det er imidlertid mulig å velge en annen vei,
som er den jeg kjenner fra min erfaring som
prest i Japan, der kremasjonens selvfølgelighet
31
i det moderne samfunn gjør det naturlig å
legge til grunn at det faktisk er det som foregår.
Nå har vi ingen jordpåkastelse der; det er en
nord-europeisk, ikke en allment utbredt
skikk.23 Men den største forskjellen fra en
norsk kremasjon er at vi der heller ikke har
noen stilisert senkning av kisten i krematoriet
(som er det gravferdsliturgien forutsetter, selv
om det ikke alltid skjer). I stedet er presten og
den nærmeste familie med til krematoriet og
skyver selv kisten inn i krematorie-ovnen; et
par timer senere, kommer en så tilbake, drar
restene ut, og får den fremdeles varme asken
med seg i urnen. Det er en form for konkretisering som i hvert fall ikke viker tilbake for realiteten i det som skjer, og uten å egentlig å
endre mye i selve liturgien, utvilsomt gir et
mye tydeligere fokus på hva det faktisk er som
skjer.24
Kremasjon – og hva så?
Ønsket om å gjøre en kremasjon så lik en tradisjonell begravelse som mulig, er nok en viktig
grunn til at spørsmålet om eventuelt å foreta
gravferden etter kremasjonen så vidt jeg vet
aldri har vært seriøst diskutert i Norge. Den
romersk-katolske kirke har imidlertid etter
1997 åpnet for dette etter ønske fra USA (jfr.
nedenfor), selv om det framholdes at det fremdeles er ønskelig å ha gravferden først.25 Også i
den svenske kirken er det nå anledning til å ha
gravferd med urne.26
Den romerske-katolske kirke krever at urnen
med asken etter avdøde blir satt ned i en grav
eller plassert i et kolumbarium. Askespredning
eller oppbevaring av urnen hjemme er ikke i
overensstemmelse med den respekt kirken krever overfor avdøde.27 Den svenske kirken regner imidlertid med dette som en mulighet,
men synes i så fall ikke å forutsette noen form
for kirkelig medvirkning.
I Japan har kirkene vanligvis urnerom eller
urnelund, og nedsetting av urnen i urnelund
foregår ofte med kirkelig medvirkning.
Begravelser i Japan er normalt buddhistiske, og
buddhistene har et ganske komplisert system
med minnedager for avdøde, som kan foregå i
mange år etter gravferden, vanligvis på årsdagen for dødsfallet. Det gjør at en også i kirkelig
HPT-2/2006
32
05-11-09
07:19
Side 32
avvisning eller aksept?
sammenheng gjør mer ut av minnedager for
avdøde enn vi er vant til her, både individuelle
minnedager og Allehelgensdag.
Askespredning er en skikk som i utgangspunktet kommer fra India, og der på en nokså
entydig måte henger sammen med en hinduistisk, mer eller mindre panteistisk virkelighetsforståelse. Ideelt sett skal asken der spres over
den hellige elv Ganges, og denne skikken med
askespredning over elver har også i noen grad
spredd seg til andre land i Sørøst-Asia.28 Også i
Japan, hvor familiegravstedet tradisjonelt har
vært svært viktig og askespredning derfor har
vært utenkelig, er det nå et voksende antall som
ønsker askespredning.29
Det er imidertid ingen tvil om at askespredningens foregangsland i dag er USA, noe som
skyldes en utvikling som slett ikke er uten ironiske trekk.30 Kremasjonsbevegelsen arbeidet
der lenge i motvind; kremasjon var ikke
forbudt, men ble valgt bare av et svært lite mindretall. Men som alt annet i kapitalismens
hjemland må også døden der avpasses etter
økonomi og konsumentbehov, og når andelen
av kremasjoner økte ganske kraftig fra 1960tallet av, hang det sammen både med kritikk av
de tradisjonelle begravelsesbyråers kompliserte
og dyre begravelser, og effektiv markedsføring
av kremasjon som det moderne og enklere
alternativ.
At vi også etter døden kan oppfattes som
konsumenter med personlige preferanser,
kommer imidlertid fremdeles til uttrykk i form
av et stort marked for individuelt utformede
gravferder og gravferdsminner; at f. eks. en
golf-elskers urne utformes som en golf-bag, er
da bare naturlig.31 Denne utnyttelse fra kremasjonsbyråenes side av behovet for personlige
(og dyre) gravferdsminner skapte imidlertid en
motbevegelse i form av ønsket også om enklere
kremasjoner, og da med askespredning, der
behovet for enhver form for gravminne jo er
borte. Til tross for iherdig markedsføring av
«the memorial idea» fra kremasjonsbyråenes
side, velges nå askespredning ved halvparten av
alle kremasjoner i USA.32 Men historien gjentar
seg; kan ikke kremasjonsbyråene vinne fram
med tilbud på gravminner, kan de ta igjen ved å
tilby alternative former for askespredning som
da kan skje i form av fyrverkeri, kanonutskytning etc. Mulighetene er her mange, og de som
ønsker ideer for originale minnesmerker og
ulike former for askespredning, kan f. eks.
sjekke websiden til Creative Cremains, som bl.a.
redegjør for muligheten for ulike former for
askespredning under overskriften «Now you
can go out in style».33
Vi er noe mer nøkterne her i landet, hvor
urnen med asken etter avdøde blir satt ned i en
grav eller plassert i et kolumbarium. Det er
ikke vanlig med kirkelig medvirkning ved slike
anledninger, men det er mulig, og Gudstjenesteboken fra 1992 inneholder en enkel liturgi for
urnenedsettelse. Tilknytningen til gravferden
framtrer imidlertid som nokså løs og tilfeldig.
Det er derfor et spørsmål om en ikke her burde
tenke mer helhetlig, slik at urnenedsettelsen i
større grad framstår som en gjenntenkt del av
hele gravferds-prosessen.
Når det gjelder plasseringen av den avdødes
levninger er hovedregelen i Norge at det skal
skje «på offentlig kirkegård eller på gravplass
anlagt av registrert trossamfunn» (Gravferdsloven av 7. juli 1996 §1)34. Det kan imidlertid på
visse vilkår anlegges privat gravplass eller urnelund. Denne loven innebærer også at det tidligere forbud mot askespredning er falt bort.
Tillatelse kan nå gis av fylkesmannen etter søknad (§20), og det forutsettes at askespredning
skjer på åpent hav eller i høyfjellet. Askespredning forutsetter at avdøde klart har uttrykt et
ønske om dette, men tillatelse kunne likevel
opprinnelig bare gis før etter at vedkommende
var død. I 2001 ble imidlertid loven endret slik
at en også selv kan søke om og få innvilget
askespredning.35 Askespredning i en minnelund, som også tillates f. eks. i USA, er ikke lovlig i Norge.
I den grad det ligger et bevisst livssyn bak
ønsket om askespredning, er det rimelig å oppfatte dette som panteistisk.36 Det er derfor i
utgangspunktet ikke å forvente noe uttalt ønske
om kirkelig medvirkning i denne sammenheng.
Det forhold at askespredning slik framtrer som
svært fremmed i kirkelig sammenheng er det
også tatt hensyn til i Gravferdslovens §20, som
tydelig fastslår at det ved «slik gravferd» (dvs.
askespredning) ikke kan «kreves kirkelig med-
HPT-2/2006
05-11-09
07:19
Side 33
avvisning eller aksept?
virkning». Denne bestemmelsen er også gjengitt i merknadene til gravferdsliturgien fra
2003. Kirkerådet ønsket en betydelig skarpere
formulering: «Kirkelig gravferd kan ikke på
noen måte kombineres med askespredning»37;
dette ble imidlertid ikke vedtatt. Komiteen som
behandlet saken på Kirkemøtet i 2002, uttalte
imidlertid at det var ønskelig at Bispemøtet så
nærmere på dette, noe Bispemøtet, så vidt jeg
vet, enda ikke har gjort.38
I USA er der imidlertid også protestantiske
kirker som aksepterer kirkelig medvirkning
ved askespredning, og tillater at asken spres på
kirkegården; i noen tilfelle vil en da sette opp
en minneplakett.39 Jeg kjenner ikke til noen statistikk over hvor utbredt dette er, men fenomenet er i seg selv tilstrekkelig til å påvise at også
som kremasjon, så trenger heller ikke askespredning nødvendigvis og i enhver sammenheng bli oppfattet som uttrykk for en bevisst
avvisende holdning til kristen tro og virkelighetsforståelse.
Askespredning berører imidlertid også et
annet problemfelt som det er viktig å tenke
gjennom når vi som kirke skal forholde oss til
dette, nemlig forholdet mellom avdøde og de
etterlatte. Selv om ikke vi er vant med å omgås
avdøde med den reverens de vises i kulturer
med konfusianisme og fedredyrkelse, er gravstedene til familiens avdøde tradisjonelt svært
viktige også hos oss, i hvert fall minst så lenge
som der er gjenlevende slektninger med
minner om avdøde. Det er derfor vanskelig å
oppfatte ønsket om å gå bort uten å etterlate
seg et gravsted som noe annet enn en form for
individualisme som avviser den tradisjonelle
understrekning av familiesamhold og familiesolidaritet. Dette er blitt påpekt av antropologer
i forhold til veksten av askespredning i Japan,40
og jeg kan vanskelig tenke meg at ikke dette vil
være relevant også i vår sammenheng.
En vurdering av askespredning i kirkelig
sammenheng kan derfor ikke bare ta utgangspunkt i kirkens syn på det døde legeme i forhold til troen på legemets oppstandelse, men
må også trekke inn det fjerde bud og det
kristne syn på familien. Og når det skjer, tror
jeg det er vanskelig å komme forbi at også av
denne grunn må den kristne kirkes syn fortsatt
33
være at askespredning er en skikk den ikke
ønsker, ikke bare fordi dette ikke er «den
respektfulle anbringelse (av de kremerte levninger) som kirken krever»41, men også fordi
det er problematisk i forhold til den vekt den
kristne kirke naturlig vil legge på markeringen
av at «slekt følger slekters gang».
Ikke minst debatten rundt aktiv og passiv
dødshjelp tyder på at for mange eldre er det å
ikke ligge sine nærmeste til byrde, et svært viktig behov; det er derfor ikke unaturlig å tenke
seg at dette også kan spille en rolle i forbindelse
med ønsket om askespredning. Dette er i så fall
en utvikling det for den kristne kirke er viktig å
motvirke, ikke å påskynde. Skal Den norske
kirke ved sine representative organer, altså
Bispemøtet og/eller Kirkemøtet, si noe om
dette, er det derfor etter mitt skjønn vesentlig at
ønsket om å styrke familiesamholdet på tvers
av generasjonene blir en viktig ramme for det
en har å si.
Konkluderende oppsummering
Vi er vant med at kirkens liturgiske billedspråk
peker ut over seg selv og betyr mer enn det som
faktisk sies og skjer. Og vi legger vekt på at det
som slik kommuniseres, skal være et gjennomtenkt uttrykk for viktige sider ved den kristne
tro. Derfor bruker vi stola og alba, alter og prekestol, farger og lys, ikke fordi vi må, men fordi
disse ting på en meningsfull måte og med tradisjonenes tyngde måte peker i retning av det
vi som kirke ønsker å stå for og formidle.
Om vi legger slike kriterier til grunn, er det
vanskelig å se at kremasjon eller askespredning
har noen berettigelse i kristen sammenheng.
Den måten den siste avskjed utformes på,
kommuniserer nemlig også nødvendigvis noe
mer enn bare det som faktisk skjer. Det kan
være usikkert hva det er kremasjon og/eller
askespredning i dag faktisk uttrykker. Men
enten vi mener det er hinduistisk dualisme
eller en form for postmoderne individualisme,
er det åpenbart at det peker i helt andre retninger enn mot det budskap vi som kirke
ønsker å forkynne.
Det er likevel vanskelig å komme bort fra at
Heuchs vurderinger fremdeles har mye for seg.
Vi ønsker ikke å møte mennesker på en måte
HPT-2/2006
34
05-11-09
07:19
Side 34
avvisning eller aksept?
som kan oppfattes som ekskommunikasjon
etter døden. Tvert imot, vi ønsker å møte mennesker med den samme kjærlige omsorg og
romslige raushet som kirkens Herre alltid
viser. Og det å bruke møtet med sørgende og
etterlatte til å insistere på nødvendigheten av
kirkens tradisjonelle symbolspråk i gravferden,
er kanskje ikke den beste måten å gjøre det på.
I hvert fall så lenge ønsket om å gjøre det
annerledes ikke har en begrunnelse som nødvendigvis bryter med identiteten i den kristne
tro. Ut fra slik overveielser har de fleste kristne
kirker i dag åpnet for kremasjon, og slik bør det
antagelig være, selv om det nok er mulig å se at
de har sine grunner, også de som ikke gjør det.
Samtidig tror jeg nok at vi som kirke bevisst
skal fungere som motvekt mot en utvikling i
retning av større individuelt særpreg i gravferdsritene. At vi til slutt er ganske så «jamsis
og like» er ikke bare uttrykk for egalitært skandinavisk sosialdemokrati. Det er faktisk også
noen viktige teologiske poenger her. Tradisjonell norsk gravferdsskikk med vekt på verdighet og enkelhet uttrykker derfor slik noe som
det både fra kirkens og samfunnets side vurderes som verdifullt. Kanskje kan den uttrykkelige markering av kirkelig motstand mot medvirkning ved askespredning fra lovgivers side
oppfattes som et uttrykk for dette. Om utviklingen skulle føre til ønske om kirkelig medvirkning også i slike sammenhenger (det er
ikke forbudt, til tross for at Kirkerådet ønsket at
det skulle det være), vil vi altså få en ny arena
der hensynet til kirkens liturgiske tradisjoner,
ønsket om å møte de etterlatte med forståelse
og omsorg, og ønsket om påvirke samfunnsutviklingen generelt i en god retning, skal balanseres på en måte som lar det kristne oppstandelseshåp komme til uttrykk på en klar og
entydig måte. Det er viktig at vi da har tenkt
godt gjennom hvordan vi svarer.
Noter
1 Utgangspunkt for denne artikkelen er et foredrag på et
seminar om gravferd i Kirkens Arbeidsgiverforening
18. oktober 2005, her noe bearbeidet. Alle web-sider
referert til i artikkelen, er operative per 19. desember
2005.
2 Til sammenligning: Norge og USA har ca. 30 %,
Tyskland ca. 40 %, Sverige, Danmark og Storbrittania
ca. 70 %. For en oversikt over internasjonal kremasjonsstatistikk, se f. eks.http://www.srgw.demon.co.uk/
CremSoc4/Stats/.
3 Louis-Vincent Thomas,»Funeral rites,» i Mircea Eliade
(ed.), Encyclopedia of Religion 5, New York, 1987, s. 450459, her s. 457.
4 Andrew Bernstein, «Fire and Earth: The Forging of
Modern Cremation in Meiji Japan,» i Japanese Journal of
Religious Studies 27 (2000), s. 297–334.
5 Richard Rutherford, «Cremation», i New Catholic
Encyclopedia 4, Washington D.C., 2003, s. 358-360.
6 Ifølge John J. Davis, What About Cremation? A Christian
Perspective, Winona Lake 1998, som er den eneste oppdaterte bok om temaet fra et teologisk perspektiv som
jeg har funnet, er det følgende tre grunner til kremasjon i GT: Menneskeofring (f. eks. 2 Kong 17,17), dødsstraff (f. eks. 3 Mos 20,14), skjending av avgudsaltere (f.
eks. 2 Kong 23,16). Om kremeringen av Sauls døde
legeme (1 Sam 31,12) og domsordene i Amos 2,1 og 6,10
representerer unntak fra dette ensidig negative perspektivet, diskuteres hos Davis, s. 66–70.
7 Davis, What About Cremation? s. 32–33.
8 Til spørsmålet om norsk gravferdsskikk, se Helge
Fæhn, «Fra haugsetting til kremasjon: Død og gravferd i
norsk kirkeliv gjennom tusen år,» i Kirke og kultur 1976,
405–417.
9 Denne dobbelhet i debatten (dels pragmatiske argumenter og dels kulturkamp) er godt dokumenter også
for Europas og Skandinavias vedkommende i Tuomo
Lahtinen, Kremering i Finland: Idéhistoria och utveckling,
Åbo 1989.
10 Anne Oksrød, «So ein Ding müssen wir auch haben»:
Norsk Ligbrændingsforenings arbeid for fakultativ kremering i Norge 1889-1909, hovedfagsoppgave i historie,
Universitetet i Oslo våren 1999, s. 8–9.
11 Per Lønning, «Kremasjon og kirke,» i Kirke og kultur
1964, s. 426–436, her s. 430.
12 Davis, What About Cremation? s. 54.
13 Rutherford, «Cremation,» s. 359.
14 For en utførlig dokumentasjon av den svenske debatten, se Bengt Enström, Kyrkan och eldbegängelserörelsen i
Sverige 1882–1962, Lund 1964.
15 På det tidspunkt var dette ordet som ble brukt.
«Kremasjon» ble det vanlige ord først etter 1917. Se
Oksrød, «So ein Ding», s. 3.
16 Oksrød, «So ein Ding», s. 92–94.
17 Oksrød, «So ein Ding» s. 101–106.
18 Oksrød, «So ein Ding» s. 116.
19 Oksrød, «So ein Ding» s. 109–110.
20 Også de lutherske frikirker i Norge følger samme praksis. I Frikirken er kremasjon uvanlig, men ukontroversielt (opplyst i epost fra synodeformann Arnfinn
Løyning 07.10.2005); Det evangelisk-lutherske kirkesamfunn fraråder, men vil ikke nekte kremasjon (opplyst i epost fra tilsynsmann Ulf Asp 10.10.2005).
21 Til Valen-Sendstad og kremasjonsspørsmålet, se Ole
HPT-2/2006
05-11-09
07:19
Side 35
avvisning eller aksept?
22
23
24
25
26
27
28
29
30
31
32
Bjørn Høiesen, Olav Valen-Sendstad 1904-1963: Stridsmann for Skrift og bekjennelse, Stavanger 1997, s.
460–486.
Dette er i alt vesentlig også konklusjonen i Davis, What
About Cremation? s. 89-90.
Fæhn, «Fra haugsetting til kremasjon,» s. 413.
Se Tor Jørgensen, Glede i grått, Oslo 1983, s. 91-95, for
en skildring av dette slik det kan oppleves av en litt
uforberedt norsk misjonær.
Rutherford, «Cremation», s. 359-360. Richard Rutherford, «Different Symbols, Different Rites: Funeral
Liturgy with Cremated Remains,» i Liturgical Ministry 7
(1998), s. 36-44, argumenterer for i så fall å komplettere gravferden med en liturgi for å forberede legemet
for kremasjonen.
http://www.svenskakyrkan.se/ArticlePages/200508/
22/20050822100111_svkhjs429/20050822100111_svk
hjs429.dbp.asp
Rutherford, «Cremation», s. 360.
Thomas,»Funeral rites».
http://www.uoguelph.ca/atguelph/05-01-26/features.
shtml
For en interessant framstilling av denne utviklingen, se
Stephen Prothero, Purified by Fire: A History of Cremation
in America, Berkeley 2001.
Illustrasjon hos Prothero, plate 17.
F. eks. ble John F. Kennedy jr., katolikk som omkom
ved en flyulykke i 1999, kremert og asken ble spredt
over havet.
35
33 http://www.creativecremains.com/style.html.
34 http://www.lovdata.no/all/nl-19960607-032.html
35 http://odin.dep.no/ufd/norsk/aktuelt/pressem/
014081-070096/index-dok000-b-n-a.html
36 Jan Hermanson, religionssosiolog ved universitetet i
Lund, peker i upublisert undersøkelse av askespredning i Sverige i 2001 på kremasjon med askespredning
som den postmoderne gravferdsform; se http://www.
sociologyofreligion.com/Archive/abstracts_03.htm.
37 http://www.kirken.no/Besluttende_organer/ nyhetDet.
cfm?pNyhetId=503&pNyhetKat=4&pVedtakId=104
38 http://www.kirken.no/nyheter/nyhetDet.cfm?pNyhet
Id=751&pNyhetKat=rundskriv
39 Se f. eks. http://www.trinitywv.org/Columbarium/
ColumbariumMain.html, http://www.dcpc.org/columbarium.html. Den danske lutherske kirken i Vancouver,
Canada, har en egen liturgi for askespredning, se
http://www.danishchurch.vancouver.bc.ca/service/scatter.html.
40 Satsuki Kawano, «Scattering Ashes of the Family Dead:
Memorial Activity among the Bereaved in Contemporary Japan,» i Ethnology 43 (2004), s. 233–48; Mark
Rowe, «Grave Changes: Scattering Ashes in Contemporary Japan,» i Japanese Journal of Religious Studies 30
(2003), 85-118.
41 Den romersk-katolske kirkes syn på dette; se Rutherford, «Cremation», s. 360.
Sammendrag:
Både Bibelen og den kristne tradisjon er overveiende avvisende til kremasjon. Den moderne kremasjonsbevegelse har dels pragmatisk, dels religiøs, dvs.anti-kristen begrunnelse, og de fleste kirker har akseptert kremasjon ut fra den pragmatiske begrunnelse. I Norge har det stort sett vært
enighet om at kirkens forkynnelse av oppstandelseshåpet ikke må knyttes til en debatt om gravferdsform. Samtidig er det grunn til å tenke grundigere gjennom både kirkens rolle ved urnenedsettelse (som i dag er valgfri og litt tilfeldig) og de utfordringer kravet om askespredning reiser.
Bør kirken medvirke også her, eller representerer askespredning religiøse og etiske prioriteringer
som gjør at den bør si nei?
Knut Alfsvåg: Førsteamanuensis, Misjonshøgskolen i Stavanger
Adresse: Misjonsveien 34, 4023 stavanger