Molnár Csongor
Az elképzelt Bánát
Térképzetek egy régióról a második világháború végéig
A szegedi Délmagyarország 1936. november 7-ei számában rövid cikkben számolt
be arról, hogy a jugoszláv hatóságok engedélyezték a bácskai magyar kultúregyesület működését.1 A korabeli olvasó valószínűleg elsiklott a cikk felett vagy
némi örömmel konstatálta, hogy a szomszédos országban, amely nem bánt
kesztyűs kézzel az ország területén élő nemzetiségekkel, a magyarság újra
esélyt kapott az önszerveződésre. A cikkre hamarosan válasz érkezett. A Csuka
Zoltán szerkesztése alatt álló Láthatár – amely „a kisebbségi magyar irodalmak
és a környező népek irodalmi életének figyelőjeként” definiálta magát, az év
november–decemberi számában rövid jegyzetben támadta a cikket és íróját.
A szegedi lap rövid beszámolója hemzsegett a tárgyi tévedésektől és a Láthatár
mély felháborodással csapott le rá: „Olyat például még a legfelületesebb magyar
újságírónak sem szabad leírnia, hogy Pétervárad a Bácskában van, hanem illenék tudnia, hogy ez a város az egykori Szerémségben fekszik, ott a magyarságnak soha közművelődési egyesülete nem volt, még kevésbé lehetett »bácskai«
közművelődési egyesülete.”2 A cikk írója tudatlanságból vagy hanyagságból
összekeverte az I. Péter király után Petrovgradnak nevezett Nagybecskereket
a szerémségi településsel. A válaszcikk nem állt itt meg. „Ha egy angol vagy
francia a magyarokat Ázsiába képzeli, akkor megbotránkozunk és pedig jogosan, mennyivel inkább botránkozhatunk meg azon, ha más országba szakadt,
de hozzánk mégis egész közel élő testvéreink életét nem ismerjük és saját népünket a leghebehurgyábban tájékoztatjuk róla.”3
A Láthatár felháborodása jogos volt, hiszen az esemény, amiről a beszámoló
szólt, ritka fontossággal bírt. A belgrádi kormány 1934-ben I. Sándor király elleni
marseille-i merénylet után betiltotta a nagymúltú és kiterjedt falusi hálózattal
MOlnár csOnGOr (1995) PhD-hallgató, Eötvös Loránd Tudományegyetem Történelemtudományi Doktori Iskola.
1
2
3
A jugoszláv kormány engedélyezte a bácskai magyar kultúregyesület működését. Délmagyarország, 1936. november 7., 4, 263.
A szegedi Délmagyarország. Láthatár, 1936/9-10, 371–372.
Uo.
2023. július
97
rendelkező nagybecskereki székhellyel működő Magyar Közművelődési Egyesületet.4 A betiltás mögött Magyarország Belgrád által vélt részvétele a merényletben – a merénylők jankapusztai szállása –, valamint az általános félelem
a magyar revíziótól állt.5 A jugoszláviai magyar politikai elitnek két küzdelmes
évébe telt mire az egyesület 1936. november 6-án újra megkapta a működési
engedélyét.6 A Délmagyarország, mint látható, viszonylag gyorsan, az információk ellenőrzése nélkül vehette át a hírt. A szegedi napilap téves képet festett
a Vajdaságról, azon belül a Bánátról.7 Az első világháború után elcsatolt területekről kialakult térképzetek meghatározták a magyar gondolkodást. A régiókról alkotott elképzelések különböző helyi specifikumokra alapozó, történeti
múltra és hagyományokra épülő képeket villantottak fel. Erdély, az északi vármegyék és a déli vármegyék fontossági szempontból is más-más helyet foglaltak el a társadalom mentális térképén.
A tanulmány arra vállalkozik, hogy feltárja az első világháborút megelőzően
és különösen azt követően kialakult és kialakuló térképzeteket az elcsatolt
déli régió nyugati felét illetően. A tanulmány arra tesz kísérletet, hogy a nemzetépítés és vele sokszor kéz a kézben járó térelképzelések megvizsgálásával,
azok gyökereinek és formálóinak feltárásával, bemutassa a végtelen rónaság
toposzon túl a Bánáttal kapcsolatos képeket. A tanulmány először rávilágít
a regionális térkonstrukciók megjelenésének kezdeteire, azok fő alakítóira, szerepükre és a céljukra a térképzetek megalkotásával az Osztrák–Magyar Monarchia idején. A tanulmány második fejezete a magyarországi nyilvánosságban
megjelenő térkonstrukciókra fókuszál, amelyek sokszor sajtóban, illetve folyóiratokban jelentek meg, mint a reformkonzervatív Magyar Szemlében, a Magyar
Külügyi Társaság folyóiratában, a Külügyi Szemlében, az 1942-től Szegeden megjelenő Délvidéki Szemlében vagy a már említett, a szomszédos országokkal való
kulturális dialógus mellett kiálló Láthatárban. A harmadik fejezet a helyi értelmezéseket tárja fel. A fejezet a két világháború között megjelenő folyóiratokra,
mint a Kalangya és a Híd, valamint a Nagybecskereken megjelenő Torontál napilapra alapozva mutatja be a regionális térképzeteket.
A Bácska visszacsatolását követően a második világháború alatt megjelenő
cikkeket a Kalangya esetében a magyarországi nyilvánosság részeként kezeli
a tanulmány, kivéve, ha a szerzője a megszállt Bánátból származott, mint ezt majd
4
5
6
7
98
Várady Tibor: Magyar kisebbségi kultúrélet a Jugoszláv Királyságban – betiltások és jogi
próbálkozások tükrében. In Németh Ferenc – Várady Tibor: Országok változnak, kultúrák maradnak. Újvidék, 2022, Forum, 88.
Aleksandar Kasaš: A hatalom packázásai a kisebbségi kultúrával. Híd, 2008/4, 70–71.
Várady Tibor: Magyar kisebbségi kultúrélet a Jugoszláv Királyságban – betiltások és jogi
próbálkozások tükrében. 104.
A kifejezés vitatottsága ellenére annak korabeli és mai napig tartó köznyelvi használata
miatt a Bánáton az egykori három vármegyéből (Torontál, Temes, Krassó-Szörény) álló régió
nyugati felét értem, amely a Szerb–Horvát–Szlovén Királysághoz került az első világháború
utáni rendezésben.
HITEL
látni fogjuk Kristály István Bánáti levél sorozata esetében. A lokális térképzetek
esetében külön figyelmet szentel a tanulmány a kitüntetett helyet elfoglaló faluképnek és a központként megkonstruálódó Nagybecskereknek. A tanulmány
célja, hogy rámutasson az egykori Torontál vármegye jelentős és kisebb részben
Temes vármegye területét felölelő régióról kialakult kép történetére, a kép létrejöttének folyamataira, fő jellemvonásaira, tartalmaira és helyére a magyar köztudatban.
Térképzetek és a Bánát
A történelmi Magyarország tereinek leírásának és a regionális térképzetek kialakulásának gyökerei a hosszú 19. században találhatók. A nagy nemzeti és
regionális térképzetek szorosan kapcsolódtak a nacionalizmusok megjelenéséhez. A nemzetépítési folyamatban a tér kulcsfontosságú szerepet játszott,
amelynek megkonstruálásban szakterületeket átívelően vettek részt a kor elitjei. A már említett példák megjelenése aligha lett volna elérhető a tér tudatos
leírása és létrehozása nélkül.8 A terek, ahogy arra a kutatók az elmúlt évtizedekben rámutattak, nem magától értetődő jelenségek. Leírásukban, tartalmi
tölteteikben, szerepükben és létrejöttükben az ember általi konstrukciónak
hatalmas szerepe van.9 A terek sosem egyértelműek, megalkotásukban, elképzelésükben kritikus helyet foglalnak el a megélt tapasztalatok, élmények, amelyek a térről szóló diskurzust gyarapítják. A megélt eseményekből táplálkozó
térképzetek – ahogy arra Susanne Rau rámutat – az elmúlt évszázadban a tér
természet felöli megközelítése fölé emelkedtek.10 A tér személyes lenyomatai
alkotják, formálják és idővel sokszor meg is változtatják a terekről alkotott elképzeléseket. A térbeli fordulat (spatial turn) megjelenése óta a térértelmezések
terén külön szerepet foglal el az elképzelt terek vizsgálata. A 19. században
megjelenő útleírások, levelek, földrajzi, történeti és később néprajzi munkák
a saját ismeretelméleti keretükből kiindulva mind hozzátettek a jelenleg is működő térképzetekhez.11 Jó példa erre a folyamatra Takáts József kiváló tanulmánya,
amely arra mutat rá Petőfi munkásságán keresztül, hogy az Alföld megkonstruálásában a szépirodalom meghatározó szerepet játszott.12
A nagy történelmi struktúrák, mint a nemzet és az állam megjelenése, majd
a kettő összefonódása maga után vonta nemzet és a tér összekapcsolódását is.
8 Susanne Rau: Räume. Konzepte-Wahrnehmungen-Nutzungen. Frankfurt/Main, 2013, Campus Verlag, 11.
9 Uo. 48–50.
10 Uo. 12.
11 Uo. 14. 139.
12 Takáts József: A tér és az idő nemzetiesítése és az irodalmi kultuszok. Regio, 2004/3, 71–81.
2023. július
99
A nemzet államformáló ereje egy elképzelt teret gondolt magának.13 A nemzetépítésben oly fontos szerepet játszó történelemírás, amely a 19. században
a nagy nemzeti narratíva megalkotására törekedett sokszor lényegesen formálta a nagy nemzeti térről alkotott elképzeléseket.14 Az akkori diskurzusban
megjelent a nagy haza, a nagy nemzetállam elképzelése. Ezzel szemben és/vagy
mellett viszonylag hamar megjelentek a különböző regionális gondolatok a saját
kis haza megteremtéséről.15 Ezek általában a vármegyék vagy kisebb-nagyobb
történeti régiók történetének feldolgozásában mutatkoztak meg, amelyek hol
másolták, hol pedig eltértek a nagy hazáról alkotott koncepciótól.16 T. Szabó Levente Erdélyiség-képezetek (és regionális történetek) a 19. század közepén című átfogó
tanulmányában a ma is ismeretes Erdély-kép kialakulásának gyökereire és formálóira mutatott rá. A tanulmány végigköveti, hogy a irodalom, a földrajz és a történelem, az említett művészeti és tudományterületek diszciplinarizálódásának
hajnalán az egymás közötti átjárással hogyan alkotta meg az Erdély-képet.17
T. Szabó példaként Kővári László földrajzi munkáján keresztül szemlélteti a folyamatot, amelyik a szakmai módszertan ellenére Vörösmarty Mihálytól vett
versrészlettel indul és a későbbiekben sem mentes a költői képektől.18 A 19. század közepétől megjelenő írások, mint Orbán Balázs A Székelyföld leírása, vagy
Kővári László Erdély földjei és ritkaságai nemcsak leírják, hanem meg is teremtik
Erdélyt.19 Orbán Balázs leírásai a Székelyföldet mitikus képzetekkel ruházza
fel, mint: „Szent hely ez, melyet meglátogatandók vagyunk.”20 Orbán ilyen és
hasonló leírásokban már a nemzeti tér szakralitásának gondolatára hivatkozott,
amellyel kitüntetett szerepet követelt Székelyföldnek az elképzelt nagy haza
keretein belül.21 Ezek a térképzetek nemcsak a régió területét rajzolták meg,
hanem azt határaival együtt létre is hozták.22 T. Szabó Mikó Imre Erdély történelmi
adatokban című munkáján keresztül mutatott rá, hogy a szerző által vázolt Erdélyképben már megjelentek a regionális autenticitásra való törekvések, a történelmi
13 Antony D. Smith: The Ethnic Origins of Nations. London, 1987, Basil Blackwell, 28.
14 Varga Bálint: Vármegyék és történettudományi reprezentáció a dualizmus kori Magyarországon. Történelmi Szemle, 2014/2, 179.
15 Varga Bálint: Vármegyék és történettudományi reprezentáció a dualizmus kori Magyarországon. 179, vö. Sonkoly Gábor: Erdély városai a XVIII–XIX. században. Budapest, 2001,
L’Harmattan–Atelier, 161–163.
16 Varga Bálint: Vármegyék és történettudományi reprezentáció a dualizmus kori Magyarországon. 180.
17 T. Szabó Levente: Erdélyiség-képezetek (és regionális történetek) a 19. század közepén. Uő.
A tér képzetei: tér, irodalom, társadalom. Kolozsvár, 2008, Komp-press–Korunk, 47.
18 Uo. 48.
19 Uo. 45.
20 Uo.
21 Keményfi Róbert: Az „etnikai táj” kultúrnemzeti mítosza. Regio, 2002/4, 106.
22 T. Szabó Levente: Erdélyiség-képezetek (és regionális történetek) a 19. század közepén. In.
Uő. A tér képzetei: tér, irodalom, társadalom. Kolozsvár, 2008, Komp-press–Korunk, 48.
100
HITEL
múltra alapozó és abból építkező elképzelések, a földrajzi elzártságból fakadó
sajátos víziók.23 Az önmeghatározások viszonylag rövid időn belül a helyi intézmények elnevezésében tükröződtek. Az Erdélyi-Múzeum Egylet, majd Egyesület
ezek szerint definiálta magát Budapesttel szemben és a magyar tudományossággal összhangban, tudatosan építve lokális akcentusokra.24 A terek művészeti és
tudományos leírása, megalkotása mellett a század végére a turisztikai egyesületek megjelenésével a hazai terek gyakorlati megismerése központi szerepet
kapott. A Magyarországi Kárpát-egyesület 1873-as megalakulása és erdélyi fiókszervezetének létrejötte felgyorsította a természet, táj és tér szakterületeken
átívelő megismerését.25
A „végtelen Alföld” és Erdély területének nagyságánál, történelmi szerepénél fogva túldimenzionáltnak tűnnek, de az elképzelt terek megalkotásának
folyamatában messzemenőleg nem voltak egyedülállók. A korabeli északi vármegyék térképzetei hasonló ütemben jelentek meg irodalomban, visszaemlékezésekben és tudományos munkákban. Mikszáth Kálmán műveinek köszönhetően
a Felföld vidékei, városai, lakosai és terei ország-világ előtt láthatóvá váltak.26
A régió megismerésében ugyanakkor a már említett turisztika is elengedhetetlen szerepet játszott.
A térképzetek képlékenységét jól mutatja az egykori otthon, település, vármegye vagy a tágabb értelemben vett régió helye az első világháborús összeomlást követő menekültek emlékezetében. Ablonczy Balázs tanulmányaiban fény
derül a Szepes és Sáros vármegyéből elszármazott, illetve elmenekült személyek
térképzeteire, amelyeket elsősorban emlékezetük, az ott megélt mindennapjaik
formáltak.27 A tanulmányokból az is látható, hogy a Szepességből és Sárosból
elszármazottak budapesti és a trianoni Magyarország egyéb városaiban létrejött
egyesületei milyen mértékben alakították ezeket a képeket az egykori „kis hazákról” és milyen mértékben voltak hordozói a már meglevő térképzeteknek.28
Ez a térkonstrukciók utáni vágy a későbbiekben sem hagyott alább. A második világháború alatt a második bécsi döntés értelmében visszacsatolt Észak23 Uo. 50.
24 Uo. 51.
25 T. Szabó Levente: „Erdély képei”. A tér ideológiái és Erdély képzetei az intézményesülő erdélyi
turisztikai mozgalomban. 106–109. vö. Pieter M. Judson: Inventing Germans. Class, Nationality
and Colonial Fantasy at the Margins of the Hapsburg Monarchy. Social Analysis: The International Journal of Anthropology, 1993, 33. 59.
26 T. Szabó Levente: Erdélyiség-képezetek (és regionális történetek) a 19. század közepén. 66–76,
vö. Ablonczy Balázs: Virtuális vármegye: Sáros, 1820–1940. Nemzetiségi kapcsolatok az emlékiratok tükrében. In uő: Nyombiztosítás. Letűnt magyarok. Kisebbség- és művelődéstörténeti tanulmányok. Pozsony, 2011, Kalligram, 15.
27 Ablonczy Balázs: Virtuális vármegye: Sáros, 1820–1940. 35, vö. uő: „A Klopacska hív” Emlékezésformák Selmecbányára a két világháború között. In uő: Nyombiztosítás. Letűnt magyarok.
Kisebbség- és művelődéstörténeti tanulmányok. Pozsony, 2011, Kalligram, 91–121.
28 Ablonczy Balázs: „A Klopacska hív” Emlékezésformák Selmecbányára a két világháború
között. 106–120.
2023. július
101
Erdélyben már ismert térelképzelések tűntek fel. A budapesti kormány kidolgozott tervekkel és állami támogatásból finanszírozott turisztikai programmal
formálta tovább az Erdélyről felrajzolt elképzeléseket, amelyek részben tudatosan
épültek a már meglevő mitizált helyekre, mint Kalotaszegre, Székelyföldre és
Kolozsvárra. Emellett a kormányzat újakat is próbált meghonosítani mint a Radnai-havasokra épülő síparadicsom ötletét.29 Ezek a képek tudatos állami kiemelése, valamint például az észak-erdélyi útvonal kiépítése a Nagyvárad–Királyhágó–Kolozsvár–Marosvásárhely–Székelyföld vonalon a máig bevett képet
alapozták meg.30 A turisztikának a második világháború alatt újból kitüntetett
szerep jutott. Az erdélyi kirándulások, az elképzelt és megalkotott terek valódi
megismerése „nemzeti zarándoklattal”31 ért fel.
Az Erdély és a Felföld kapcsán vázolt folyamatok a Bánát esetében némi
időbeli fáziskéséssel, de nem maradtak el. Az Oszmán Birodalom kiszorítása
után és a pozsareváci béke (1718) megkötését követően a terület 1779-ig a bécsi
udvar fennhatósága alatt állt. Ezt követően alakult meg a három vármegye,
amelynek a déli sávján 1873-ig fennállt a Katonai Határőrvidék. A sikertelen
1848–1849 forradalom és szabadságharc után a terület újra császárváros irányítása alá került a Szerb Vajdaság és a Temesi Bánság néven létrejövő koronatartományként.32 A három vármegye ténylegesen csak 1881-ben került Budapest
fennhatósága alá.33
A három déli vármegyét alkotó Bánság (Torontál, Temes, Krassó-Szörény)
eltérő regionális fejlődésének – amit a török hódoltság okozott – ellenére a területen megjelenő helyi elit viszonylag hamar törleszteni próbálta a nemzeti
történetírás terén tapasztalható lemaradását.34 A belső közjogi viták árnyékában
a régióban létrejövő tudományos társaságok mint a temesvári Délmagyarországi
Történelmi és Régészeti Társulat a felzárkózást célozták meg. A legnagyobb
kihívást a levéltári források hiánya jelentette. A nyugat-magyarországi és észak
vármegyékkel ellentétben az oszmán hódoltság következtében a levéltári források elpusztultak. Ugyanakkor ez nem szegte a történetírók kedvét vagy invenciózusságát.35 A 18. század előtti források hiányában a kor történeti munkáit
jegyző szerzők egyenesen a Szent István-i időkhöz nyúltak vissza azt bizonyítva,
29 Ablonczy Balázs: A visszatért Erdély. Budapest, 2011, Jaffa Kiadó, 189.
30 Uo. 200.
31 Ablonczy Balázs: Védkunyhó. Idegenforgalmi fejlesztés és nemzetépítés Észak-Erdélyben
1940 és 1944 között. Történelmi Szemle, 2008/4, 508.
32 Borsi-Kálmán Béla: A Bánság és Temesvár a századfordulón és az első világháború előestéjén.
1. rész. Pro Minoritate, 2000/3-4, 176–178.
33 Varga Bálint: A nemzeti és regionális történelem egy sokszínű térségben: a bánsági történetírás a hosszú 19. században. Korall, 62, 150.
34 Varga Bálint: Vármegyék és történettudományi reprezentáció a dualizmus kori Magyarországon.
197.
35 Uo. 197–198.
102
HITEL
hogy az általuk leírt történelem és tér a magyar nemzeti múlt szerves része.36
Pesty Frigyes, Szentkláray Jenő vagy Ortvay Tivadar munkái átfogó képet próbáltak felvázolni a déli végekről, beillesztve azt a nemzeti nagy narratívába.
Pesty például módszeresen tagadta a Bánság, illetve Bánát szavak térformáló
erejét az osztrák közigazgatási múlt miatt. Ezzel szemben igyekeztek megalkotni a Délmagyarország koncepciót.37 A lemaradását kompenzálni igyekező
déli vármegyék történetírói ezek alapján illeszkedtek a francia elképzelésbe,
amelyben a nemzet és terület koncepció kölcsönösen formálták egymást. Emellett a komolyabb történeti hagyományokkal rendelkező Erdély esetében a kutatók a „nagy haza” koncepciójával versengő „kis hazák” megjelenésére mutattak rá, amelyek inkább az olasz, illetve német modellbe illeszkednek.38
A nagy haza térképzeteinek lokális lecsapódásához csatlakozott például
Jankó Ágoston alispán előszava a Borovszky Samu által szerkesztett Magyarország vármegyéi sorozat Torontált bemutató kötetben. Jankó a török hódoltságtól egészen a vármegye Magyarországhoz való visszatérés közötti korszak
hányattatottságát kiemelve, de fölé emelkedve egy rohamosan fejlődő tér a nemzeti térbe való visszatérését emelte ki.39
A boldog békeidők fejlődési lendületében sem lett a régió a szépirodalom
bölcsője, még annyira sem, mint a szomszédos Bácska, ahol Szabadka – szintén
csak század végére – olyan írókkal látta el a magyar irodalmat, mint Kosztolányi Dezső vagy Csáth Géza, akik szintén hozzájárultak a mai is élő „porosboros” Szabadkáról és Észak-Bácskáról létrejött kép formálásához. A szabályt
talán a legellentmondásosabb kivétel erősíti: Herczeg Ferenc. A Herzog néven
verseci gyógyszerészcsaládba született és tudatosan az asszimilációt választó
író a fővárosban komoly hírnévre tett szert. Emellett Herczeg politikai szerepvállalása és a Magyar Revíziós Liga élén betöltött pozíciója megannyi megütközés forrása volt.40 Az író életművében mindig visszatért szűkebb pátriájának
helyszíneire. Herczeg „bánátisága” nemcsak műfajokon átívelő szépirodalmi
írásaiban, de visszaemlékezéseiben is szerepet kapott.41 A Horthy-korszak rendszerhű értelmiségijei által írófejedelmeként számontartott Herczeg írásaiban
megerősítette a már meglevő toposzokat. A Várhegy című emlékirataiban következőképp fogalmaz: „A bánsági nagy róna olyan világos, mint egy szoba,
amelyről nyárára leszedték a függönyöket. Ez nem a nápolyi öböl arany fénye,
36 Uo. 198.
37 Uo. 199.
38 Varga Bálint: A nemzeti és regionális történelem egy sokszínű térségben: a bánsági történetírás a hosszú 19. században. Korall, 62, 163.
39 Varga Bálint: Vármegyék és történettudományi reprezentáció a dualizmus kori Magyarországon.
199.
40 Zeidler Miklós: Herczeg Ferenc és a Magyar Revíziós Liga. In Gazdag László – P. Müller
Péter (szerk.): „Fenn és lenn”. Tanulmányok Herczeg Ferenc születésének 150. évfordulójára.
Pécs, 2014, Kronosz Kiadó–Magyar Történelmi Társulat, 29–46.
41 Németh Ferenc: A Dél-Bánát Herczeg Ferenc műveiben. Híd, 2001/11–12, 1263.
2023. július
103
hanem valami különös, józan, minden zugot átjáró ezüstös ragyogás.”42 Az író
által megrajzolt dél-bánáti tér további tartalmakkal bővült. A regényeiben, novelláiban, színdarabjaiban Versec mellett megjelentek Pancsova és szomszédos
falvak sokszínű hétköznapjai. A Herczeg által alkotott tér sokszor ismeretlen
veszélyektől, zárt falusi közösségektől, a delibláti homokpuszta vad élővilágától és az ott tanyázó zsiványoktól volt hangos.43 Herczeg műveiben megjelentek
a perifériára jellemző koncepciók, mint a veszély és a kietlenség.44 Herczeg a Bánát második világháború alatti megszállásának éveiben a nagybecskereki
Torontál visszatérő tárcaírója volt, nevét hol vállalva, hol a Bánáti álnév mögé
bújva.45
Az ősi már egyszer elvesztett terület?
A trianoni békeszerződés után a Magyarországra került egykori torontáliak
által létrehozott Torontáliak Egyesülete a menekültegyesületek ismert szerepét
töltötte be. A szervezet tagjai olyan vármegyei egykori tisztiviselők, erős emberek voltak, mint Jankó Ágoston a vármegye utolsó alispánja, Dániel László
földbirtokos, Vinczehidy Ernő vagy épp Szmolenszky József a vármegye utolsó
fő- és aljegyzője.46 A Torontáliak Egyesületének szellemisége és tevékenysége
nem tért el a további hasonló és már említett szervezetektől. Különböző események, rendszeres találkozók, éves bálok szervezésével próbálta ápolni a valamikor déli vármegye emlékét, a „torontáli szellem fenntartását”47 és támogatni
a revíziós terveket.48 A Torontáliak Egyesülete mellett egyéb szervezeteket is
találunk, amelyek a Magyarországon élő torontáliakat és nem csak torontáliakat
próbálták egybefogni, mint a Délvidéki Egyetemi és Főiskolai Hallgatók Egyesülete vagy a Délvidéki Otthon. A felsorolt egykori dél-magyarországi egyesületek azonban eltértek az Erdélyből vagy a Felvidékről elszármazottak szervezeteitől, az utóbbiak eredettörténete távolabb nyúlt vissza az időbe, más volt
a történelmi és politikai beágyazottságuk. Erdélyi származású Magyarországon élő – sok esetben arisztokrata – elit gyökerei történelmi okoknál fogva
sokkal régebbre nyúltak vissza, politikai és kulturális súlyuk sokkal nagyobb
42 Uo. 1264.
43 Uo. 1264–1265.
44 Németh Ferenc: A Dél-Bánát Herczeg Ferenc műveiben. 1264–1265, vö. László Kürti: The
Remote Borderland. Transylvania in the Hungarian Imagination. Albany, 2001, State Universtiy
of New York Press, 8.
45 Németh Ferenc: A Dél-Bánát Herczeg Ferenc műveiben. 1266.
46 Nagy-Torontál vármegye tisztviselőinek találkozója. Budapesti Hírlap, 1926. szeptember 19.,
212, 10–11.
47 Uo.
48 Uo.
104
HITEL
volt.49 Az erdélyi mellett a szepességi és a sárosi egyesületek is sokkal jobban
be voltak épülve a magyarországi közegbe, mint az első világháborús összeomlást követő években létrehozott bánáti szervezetek.50 Alapvetően, mint láthattuk,
a térképzetek és azok történeti alapjai is messzebbre nyúltak vissza, mint a 18.
század végén a török alól felszabaduló déli vármegyék esetében. A Torontáliak
Egyesülete viszonylag frissnek számított, de feladataiban nem különbözött.
Korabeli sajtóanyagokból jól kirajzolódik a szervezet gondolati elképzelése a Torontálról, „ahol majdnem minden nemzetiség képviselve volt, milyen harmóniában éltek velünk németek, szerbek, románok, bolgárok és tótok úgy, hogy
Torontálban a nemzetiségi kérdés sohasem éleződött ki, és már 40 évvel ezelőtt
munkásházakat és kultúrházat építettek a művészet s zene istápolására”.51 A szervezet egyik gyűlése után határozatban fogalmazta meg, „hogy legközelebb
családtagjaikkal gyűlnek össze, hogy gyermekeiket és unokáikat bemutassák
a vármegye régi vezetőségének, ösztönözve bennük a magyar föld és szép Torontáljuk iránti szeretetet”.52 A térképzetek egy heterogén etnikai kép ellenére a magyar gondolati világot tükrözték. Az egyes etnikai csoportok térképzetei között
aligha volt átjárás, akárcsak a nemzeti történetírásban.53 Ezek a terek minden
nemzet elképzelésében sajátos értelmezésekkel és tartalmakkal bírtak, ahogy
erre Holly Case amerikai történész Erdélyről szóló könyvében mutatott rá.54
Az Ország-Világ ismeretterjesztő és szépirodalmi hetilap 1921. számában
Zoltán Vilmos terjedelmes cikket közölt A természet nem tűr erőszakot címmel.
A botanikáért rajongó költő és műfordító ebben a trianoni békeszerződés értelmében elveszített természeti kincseket tárta az olvasó elé jelentős revizionista
szemlélettel. Erdély hegyei és erdei, a Magas-Tátra elvesztése mellett a Délvidék
kapcsán azt rótta fel, hogy „szerbek kezébe került a messzeföldön híres delibláti
homokpuszta a maga jellegzetes keleti növényvilágával, mely teljesen azonos
a Kaspi-tó környékbeli magyar őshaza flórájával”.55 Az szerző cikke azért is érdekes, mert a korabeli revizionista hangot megütő cikkek térképzeteit meghaladva, amelyek nem léptek át a termőföldek lázálmain, viszonylag konkrét
teret vázolt fel. A Delibláti-homokpuszta mint természeti egység vagy az aracsi
pusztatemplom csak elvétve tűnt fel a két világháború közötti magyarországi
49 Bárdi Nándor: Az erdélyi magyar (és regionális) érdekek megjelenítése az 1910-es években.
Az Erdélyi Szövetség programváltozatai. Magyar Kisebbség, 93–105, vö. Romsics Ignác: Bethlen
István. Politikai életrajz. Budapest, 2019, Helikon, 35–70.
50 Ablonczy Balázs: „A Klopacska hív” Emlékezésformák Selmecbányára a két világháború
között. 106–120, vö. Uő. Virtuális vármegye: Sáros, 1820–1940, 15–35.
51 Torontál vármegye Budapesten. Magyarság, 1936. szeptember 29., 222, 11.
52 Zoltán Vilmos: A természet nem tűr erőszakot. Ország-Világ, 1921. szeptember 18., 38, 442.
53 Varga Bálint: A nemzeti és regionális történelem egy sokszínű térségben: a bánsági történetírás a hosszú 19. században. Korall, 62, 162.
54 Holly Case: Between states. The Transylvanian question and the European idea during World
War II. Stanford, 2009, Stanford University Press, 32–39.
55 Zoltán Vilmos: A természet nem tűr erőszakot. 442.
2023. július
105
sajtóban, szaklapokban. Az utóbbival kapcsolatban a művészettörténet kiemelte
időbeli rokonságát a jáki apátsági templommal, viszont nem vált a középkori
folytonosságot hirdető kiemelt hellyé. A két konkrét tér nem tört be a magyarországi széles nyilvánosságba.56
A korabeli meghatározó folyóiratokban megjelent cikkek elsősorban a déli
végeken élő magyarság kiszolgáltatott helyzetéről szóltak. A Bánát maga kevésbé tűnt fel, általánosságban a Délvidék, illetve a Vajdaság kifejezés uralkodott. A Bánát vagy a Bánság inkább a régió Romániához került részét foglalta
magába. A régió Temesvár-központú feléről főleg a lugosi Magyar Kisebbség közölt
hosszabb értekezéseket.57 A folyóiratban szerkesztői feladatokat ellátó Jakabffy
Elemér és ott folyamatosan publikáló Páll György szerkesztésében jelent meg
1939-ben A bánsági magyarság húsz éve Romániában című összefoglaló mű.58 A régió
nyugati felét tovább vizsgálva, a fősodrú sajtó sem tért el a délszláv királyságban
élő magyarságról született cikkek végtelen rónaság képi világától.
Folyóink méltóságteljesen hömpölyögnek, búzamezőink végtelen táblában ringanak, akácosaink nyílegyenesen húzódnak tova azon az egységes sík területen, amelyet az iskolában mi még Délvidéknek tanultunk,
de amelyet ma hivatalos tárgyilagossággal Jugoszláviának szokás emlegetni. A Délvidék elnevezés kikopott a használatból, mert eredeti tartalma
megváltozott; a Jugoszlávia vagy Délszlávország elnevezés jelentése viszont sokkal tágabb, semhogy a régi Délvidék fogalmát pontosan rögzíthetné. A régi Délvidék (Szerémség, Bácska, Bánát) Jugoszláviához csatolt
részeinek, vagyis általában Jugoszlávia magyarlakta területeinek jelölésére így jött újabban divatba a Vajdaság elnevezés.59
Bisztray Gyula irodalomtörténész Magyar Szemlében közölt írása csatlakozott
a bevett térképzetekhez, de emellett felhívta az olvasó figyelmét a fogalom változására. Az irodalomtörténész elemzése további fontos megállapításokat vont
le, elemzései túlléptek a materiális világon. Bisztray a terület lemaradását a térre
specifikus szellem kialakulásának hiányában látta. Bisztray szerint „Erdély eredeti ősi szellemével, a Felvidék patinás városi kultúrájával szemben BácskaBánát emberemlékezet óta csak az anyagi jólétnek volt tejjel-mézzel folyó
Kánaánja.”60 Az irodalomtörténész a szellemi központ hiányának felemlegetése
mellett rámutatott a terület Budapesttől való politikai, gazdasági és kulturális
56 Dénes Tibor: Néhány középkori magyar templomról. Katolikus Szemle, 1941/2, 50, vö. Bogyay
Tamás: A jáki apátsági templom és Szent Jakab-kápolna. Dunántúli Szemle, 1943/7-8, 311.
57 Jakabffy Elemér: A Banat (Bánság) magyar társadalmának kialakulása a XIX. század folyamán. Magyar Kisebbség, 1940. május 1., 9, 205–220, vö. uő. A Banat (Bánság) magyar társadalmának kialakulása a XIX. század folyamán. Befejező közlemény. Magyar Kisebbség, 1940.
május 16., 228–237.
58 Jakabbfy Elemér – Páll György: A bánsági magyarság húsz éve Romániában. Budapest, 1939.
59 Bisztay Gyula: Vajdasági irodalmi élet. Magyar Szemle, 1934, 9–12, 430.
60 Uo. 431.
106
HITEL
függőségére, amely az első világháború utáni időket kezdetben meghatározta.
„Míg Erdélyben a kilencszázhuszas évek elején fölpezsdül az újarcú magyar
irodalom, a Felvidéken pedig 1925 körül lázas kulturális tevékenység folytatódik,
addig a Vajdaságban csak 1928-ban találkozunk az irodalmi szervezkedés nyomaival.”61 Bisztray a problémaösszesítés után leszögezi, hogy biztató olyan szerzők megjelenése, mint Borsodi Lajos, aki „a kisváros elesett alakjait mintázza
előszeretettel”,62 vagy „Börcsök Erzsébet, aki a kisebbségi sorsba került női lélek
problémáit feszegeti”.63 A Magyar Szemle további régióval kapcsolatos cikkeit
a bácskai származású, a 1920-as évek derekán a Magyar Párt főtitkári pozícióját
betöltő Prokopy Imre jegyezte.64 Prokopy az írásai mellett számos petíciót jutatott el a Népszövetséghez.65
A Bánátnak figyelmet szentelő magyarországi folyóiratok közül még az 1942-től
Szegeden megjelenő Délvidék Szemlét érdemes kiemelni. A Délvidéki Szemle programadó cikkében Koltay-Kastner Jenő szerkesztő Szeged helyét emelte ki, amely
véleménye szerint kritikus helyet foglalt el Bácska visszacsatolását követően
Délvidék újradefiniálásában. A szegedi folyóiratban közölt írásokban hangsúlyosan megjelent a századfordulón ismert középkori múltra alapozó gondolatiságba.66 Juhász Kálmán terjedelmes cikkben méltatta Pesty Frigyes, Szentkláray
Jenő és Ortvay Tivadar munkásságát.67 A tanulmányok számos esetben ezzel
az érvvel magyarázták a terület magyar jellegét, területre tartott magyar előjogot és a magyarság folytonosságát. Eperjessy Kálmán A Délvidék magyarsága
című értekezése alapos betekintést nyújt ebbe az érvrendszerbe. A történész
szerint „Délmagyarország földjén a magyarok előtt tartósan egyetlen nép sem
tudott megállani. E terület a magyarság ősi szállásföldje volt.”68 A folytonosságot kiemelve Eperjessy amellett érvelt, hogy „[e] területen már a X. században
sűrűn lakott magyar szállások voltak. A X. század végén hazánkba betörő kunok útja Bács és Torontál vármegyék területén virágzó településeken vezetett
keresztül.”69 Ez a koncepció az állami propaganda hátszelét élvezte. Még a bácskai bevonulás előtt Teleki Pál és a magyar földrajztudomány nagyjainak buzdítására megindult a középkori múltra építő narratíva hangsúlyozása.70 Ebben
olyan elismert kutatók kaptak szerepet, mint a verseci születésű Milleker Rezső,
a számos dél-bánáti helytörténeti munkát jegyző Milleker Bódog fia.71
61
62
63
64
65
66
67
68
69
70
71
Uo. 433.
Uo. 439.
Uo.
A. Sajti Enikő: Impériumváltások, revízió, kisebbség. 47.
Uo. 109.
Kollay-Kastner Rezső: Utak és célok. Délvidéki Szemle, 1942/1-2, 3–4.
Juhász Kálmán: Két délvidéki történetíró centenáriuma. Délvidéki Szemle, 1944/4, 145–149.
Eperjessy Kálmán: A Délvidék magyarsága. Délvidéki Szemle, 1942/1-2, 33–40.
Uo.
Keményfi Róbert: Az „etnikai táj” kultúrnemzeti mítosza. Regio, 2002/4, 100.
A magyar szellemiség európai nagykövete. Tolnai Világlapja, 1942/35, 8.
2023. július
107
A Délvidék Szemle másik visszaköszönő témaköre a nemzetiségi arányok
eltolódásának történeti vizsgálata volt. Bálint Sándor néprajzkutató A néprajzi
kutatás délvidéki feladatai,72 valamint Csuka János hosszú A bánáti magyarság szórványélete című cikke is a kérdést elemezte.73 Csuka a cikkét a baráti „Bácska és
Bánát elválaszthatatlan ikertestvérek” mondattal indította, ezt követően cikke
a bánáti magyarság szétszóródásának történelmi okaira fókuszált. Csuka egyrészt az oszmán hódoltság következtében eltűnő magyar településeket, másrészt
a Bánátot célzó telepítésprogramok keretében létrejövő új falvak időbeli meggyökereződésének hiányát emelte ki.74 A magyar települések tér- és időbeli
megszilárdulását pedig tovább nehezítette Csuka érvelésében a Bánátban tapasztalható etnikai sokszínűség, mivel „kipusztult, felőrlődött a magyarság a félholddal való marakodásban, s szívesen fogadott jövevény volt a szerb, német,
román és a többi néptöredék, hogy benépesítse a zúgó bánáti mocsarak környékét”.75 Csuka amellett a telepítésprogram sikertelenségét mint a bukoviniai
székelyek al-dunai betelepítését is bírálta: „A sándoregyházi székelyek nehezen
felejtették el Bukovinát, amelynek hegyes-völgyes vidékét alföldi, mocsaras
lapállyal cserélték fel, a nótájuk is szomorúan visszasírja Bukovinát.”76 A Bánát,
amelyik az írás alapján „valóságos mintagyűjteménye az országban előforduló
nemzetiségeknek” a Magyarországhoz visszacsatolt Bácskára alapozó második
világháború alatti esszencialista Délvidék térképzet ellenvilága volt Csuka szerint: „A Tisza innenső része tehát tisztább magyar jellegű, a túloldalon viszont
talán a világ legtarkább népi színfoltjai sorakoznak.”77
Rendkívüli színfoltját képezi a Bánát-térképzetek megrajzolásának Horváth
Jenő történész 1931-ben könyv formájában is megjelent angol nyelvű tanulmánya.
A Magyar Revíziós Liga által kiadott propagandafüzet a szerző már 1923-ban,
az Anglo-Hungarian Review-ban publikált tanulmányára alapult. Az írás lényegesen nem tért el a már bevett narratívától. Horváth könyve a honfoglalással
indított és az 1920-ig mutatta be nagyon tömören a régió történetét. A cikk
erősen épített a középkori magyar állam regionális szerepére. Érdekesség, hogy
Horváth térképzetében megjelenik Aracs és a pusztatemplom, amely szerinte
még a hódító oszmán csapatokat is lenyűgözte.78 Az oszmán hódoltság előtti
idők kapcsán Horváth érvelésében is megjelenik a geopolitikai szemléletmód,
amelyben a régiót a nyugati civilizáció utolsó végvárának írja le, amelyet
72
73
74
75
76
77
78
108
Bálint Sándor: A néprajzi kutatás délvidéki feladatai. Délvidéki Szemle, 1942/3, 72–76.
Csuka János: A bánáti magyarság. Délvidéki Szemle, 1944/6, 268–276.
Uo. 268–273.
Uo. 270.
Uo. 269.
Uo. 270
Horváth Jenő: The Banat. A Forgotten Chapter of European History. The Hungarian Frontiers
Readjustment League. Budapest, 1931, 12.
HITEL
a Nyugat magára hagyott.79 A The Banat narratívája 1716-tól vesz jelentős fordulatot. Az oszmán csapatok után Horváth érvelésében a tér magyar jellegének
elvesztését egyértelműen a bécsi udvarra vezeti vissza, amelyik a „divide et
impera” jelszó mögé bújva a németek, románok, szerbek, franciák, spanyolok
betelepítésével a magyar elem és a már meglévő magyar települések gyengítésére szövetkezett.80 Ebben a háttéralkuban még a római katolikus egyház is
szövetségese volt, amely a további germanizációt segítette.81 Ez vezetett, Horváth szerint a régió végérvényes magyar jellegének elvesztéséhez. A füzet utolsó
negyven oldalát a függelék teszi ki, amelyben a gazdag bibliográfia ismertetése
mellett Horváth a három egykori vármegye települését és annak alapítási dátumát listázta, újra utalva a középkori magyar államhoz való tartozásra.82 Horváth munkája a régió oszmán megszállása és első világháború utáni elvesztése
között von párhuzamot, érvelése nem mentes a nagyhatalmi összeesküvés paranoiájától, amelyben szerinte az „ősi magyar régió” 16. századi elvesztése intő
jel kellett volna legyen.
A második világháború alatti térképzetek egyik fő forrását a Külügyi Szemlében és a Láthatárban megjelenő riportok képezték. A Négy világtáj krónikája
rovatban publikált írások sorra vették a Kárpát-medence a revízió által vissza
nem tért régiók magyarságának helyzetét. Az összefoglalók röviden szemlézték
a világháború alatti eseményeket, azok hatását az adott közösségre. A bánáti
magyarság kapcsán továbbra is a nehéz sors, a szegénység és a kiszolgáltatottság térképzete maradt meg.83 A jelentéseket, amelyeket később a Láthatár is átvett fontos fogalombeli változás történt a Bácska visszatérte után. Még 1941 előtt
a teljes régió a Dél alcím alatt jelent meg, 1941-től megjelent a Bánság alcím, miközben a régió Romániához tartozó része Dél-Erdéllyel együtt a Kelet alcím
alatt jelent meg.84 A Bánát a magyar jellegű ellenvilág térképzetét felerősítették
a régióból származó magyar hatósági jelentések. Illésfalvi Péter adatgazdag
tanulmány arra mutatott rá, hogy a zentai, magyarkanizsai és szegedi csendőrségi jelentések a nehéz határátlépések, a szegénység, éhínség és terrortól sújtotta
vidék képét erősítették meg.85
79
80
81
82
83
Uo. 15.
Uo. 16–22.
Uo. 19.
Uo. 28–67.
Négy világtáj krónikája. Láthatár, 1942/2, 36, vö. Négy világtáj krónikája. Láthatár, 1943/6,
137.
84 Uo.
85 Illésfalvi Péter: A németek által megszállt Bánság helyzete 1941-ben, a Magyar Királyi Csendőrség Központi Nyomozó Parancsnokságának jelentései alapján. Rendvédelem-történeti füzetek,
2008, 17, 19–25.
2023. július
109
Kis magyar világok?
A trianoni békeszerződés után a Szerb-Horvát-Szlovén Királyságba került magyar közösség az új államban számos kihívással kellett szembenéznie. Belgrád
központosító politikája, az optálás elhúzódása, az oktatási hálózat államosítása,
az iskolákban bevezetett névelemzés, az agrárreform nemzetiségellenessége,
a politikai integráció és képviselet nehézségei nem könnyítették az addig erősen
Budapest felé orientálódó közösség mindennapjait.86 A két világháború közötti
időszak szemléletváltása, a közösség sorsszerű regionális újradefiniálása csak
lassan valósult meg. Sorsfordító pillanatként kell kiemelni a Magyar Párt 1922-es
megalakulását, amellyel megkezdődött az magyar közösség a délszláv állam
politikai rendszerébe való integrálódása.87
A délszláv államba került magyarság földrajzi tagoltsága tovább nehezítette
az önszerveződést. A Bácskában és a Bánátban élő magyarság nem rendelkezett
egy bebetonozott szellemi központtal, és a későbbiekben sem tudta sem Szabadka,
sem Zombor, sem Újvidék, sem Nagybecskerek átvenni ezt a szerepet. A Magyar Párt meghatározó egyéniségei is különböző városokban éltek, és eltérő
szocializációs közegből származtak.88
A királyi diktatúra 1929. január 6-ai bevezetését követően Belgrád betiltotta
a politikai pártokat. Ezzel megszűnt a vajdasági magyarság politikai érdekérvényesítésnek a lehetősége.89 A királyi diktatúra válságos periódusában majd
1931-es oktrojált alkotmány bevezetését követően, ami némi enyhülést hozott,
a magyar elit kénytelen volt újragondolni magát. Az újragondolásában a politika
mellett olyan művelődésszervező személyeknek, mint Kende Ferencnek vagy
Szenteleky Kornélnak fontos szerep jutott. Kende Ferenc nagybecskereki születésű lapterjesztő, kisebbségi közösségszervező90 és Szenteleky Kornél író, irodalmár az 1930-as évektől igyekezett újragondolni a vajdasági magyarságot.91
Kende 1926-os hazatérése után a magyarországi lapok terjesztése mellett az
újvidéki Reggeli Újság lapjain tett kísérletet a vajdasági magyar közösségről alkotott elképzeléseinek népszerűsítésére. Emellett a 1932-ban indult Kalangya
folyóirat szerkesztője és szerzőjeként tematizálta az általa kritikusnak vélt
kérdéseket. Kende legfontosabb, egyben legprovokatívabb gondolata sokban
hasonlított a Csehszlovákiában és Romániában élő magyarság népszolgálati
86 Bárdi Nándor: Tény és való. A budapesti kormányzatok és a határon túli magyarság kapcsolattörténete. Pozsony, 2004, Kalligram, 86–88.
87 Dévavári Zoltán: Új partok felé. Zenta, 2014, Vajdasági Magyar Művelődési Intézet, 134–139.
88 Uo. 116–120.
89 A. Sajti Enikő: Impériumváltások, revízió, kisebbség. Budapest, 2004, Napvilág, 81.
90 Bárdi Nándor: Sajtóterjesztés és társadalomszervezés. Kende Ferenc a vajdasági magyar közművelődés szervezésében (1935–1940). 195–252.
91 Szenteleky Kornél életéről lásd Bori Imre: Szenteleky Kornél. Újvidék, 1994, Forum.
110
HITEL
praxisához.92 Ismerve és folyamatos kapcsolatot ápolva a helyi politikai elittel
Kende az általa csak „vármegyeházai politizálásnak” nevezett elképzeléssel való
szakítást, a kisebbségi sors felismerését, a közösség feltérképezését és megszervezését sürgette. Kendével közös projektjüknek, a Kalangyának köszönhetően
szoros kapcsolatot ápoló Szenteleky Kornél a vajdasági magyar irodalom terén
gondolta újra a közösség helyzetét. Az új önszerveződés, tudástermelés már
a vajdasági regionalizmus jegyében született. Az új kurzus módszereiben nem
tért el, a napi sajtó, a folyóiratok, ahogy a századfordulós példák esetében is, és
a szépirodalom sokban alakították vizionált célt. Szenteleky Kornél által megálmodott helyi színek elmélete a vajdasági magyar irodalmat a helyi történetek
feltárására sürgette. Szenteleky az íróknak rendkívüli társadalmi felelősséget követelt, Írói felelősségünk cikkében szigorú kritikával illette kortársait, akik a feladatnak nem tettek eleget.93 A Kalangya optimista indulása és a programadó cikk
ellenére fel kellett ismerje a vajdasági magyar társadalom rétegződését, a népszerűsítő körutak szomorú sikertelenségét, valamint az értelmiség és a széles
közösség között tátongó űrt. Szenteleky ebből tanulva fordult még inkább
a „földünk és népünk” megismerése felé.94 Szenteleky és Kende irodalom és
közösség által alkotott elképzelése a kisebbségi irodalmakra jellemző politikai
küldetéssel alapjaitól definiálta újra az addigi status quót.95 A folyóirat működését Budapest nem nézte jó szemmel. A törekvés mögött a nagy nemzeti narratíva tudatos felmondását látta. A magyar fővárossal szemben Belgrád hamar
pedig a magyar revizionizmus újabb bástyáját vélte benne felfedezni, ami az
1935-os évfolyam 6. számának a betiltásához vezetett. Abban a számban Kende
által kezdeményezett kisebbségi ankét eredményei és új közösségi programadására került volna sor.96
A Kalangya megjelenése új színfoltot jelentett a bácskai és bánáti szellemi
életben. A folyóiratban megjelent cikkek törekedtek a programadásnak megfelelően feltárni és a befogni a magyar közösségre jellemzőket. A folyóiratban megjelenő gondolati hagyományok nem sokban tértek el a már megszokott toposzoktól. A térképzetek a már meglevő forrásokból inspirálódtak. Szenteleky
programadó cikkében a „bánáti földek végtelen síkjá[ról]” írt, „amelyen [most]
már zsendül[t] a búza, zöldül[t] a rét”.97 A folyóirat Bánát-képe lényegesen nem
92 Bárdi Nándor: Sajtóterjesztés és társadalomszervezés. In Bárdi Nándor – Tóth Ágnes (szerk.):
Egyén és közösség. Zenta, 2012, Vajdasági Magyar Művelődési Intézet, 197.
93 Utasi Csaba: Irodalmunk és a Kalangya. Újvidék, 1984, Forum, 17–18.
94 Uo. 18.
95 Utasi Csaba: Irodalmunk és a Kalangya. Újvidék, 1984, Forum, 17–18, vö. Gilles Deleuze – Felix
Guattari: Kafka. Toward a Minor Literature. Minneapolis–London, 1986, Univeristy of Minnesota Press, 18–19.
96 Bárdi Nándor: Sajtóterjesztés és társadalomszervezés. 211–212.
97 Szenteleky Kornél: Köszöntjük az olvasót. Kalangya, 1932/1, 4.
2023. július
111
változott, és az ezt formáló történeti munkák, mint például Csuka János cikkei,98
amelyek a közelmúlt eseményeit igyekeztek feldolgozni hasonló képet festettek
a végtelen termőföldekről és az összetett etnikai viszonyról. Szemet szúr ugyanakkor Szenteleky a folyóirat első évfolyamának 7. számában közölt Bácska mint
művészi és szellemi egység című írása. Szenteleky a Jugoszláviához került területen belül a Bácskát jól körülírható, lehatárolható egységként definiálta a Bánáttal
vagy a Szerémséggel szemben. „Legkisebb a különbség a Bánáttal szemben, mert
ha átmegyünk a Tiszán a táj alig változik (noha geologiailag elég nagy a különbség). Azonban feltűnik a bánáti ember kényelmessége, passzívabb természete,
az élet lomhább irama, az idő lassúbb múlása. A falvak képe is változik” – fogalmazott a kultúraszervező. Szenteleky ezt követően a Bánát etnikai összetételét
problematizálta, amelyben a magyar elem „kulturális erejét” csökkenti például
„Traján népének közelség[e]”.99
A Kalangya mellett és vele fokozatos balra tolódása miatt szembehelyezkedő
Híd folyóirat is kísérletezett a bánáti tér leírásával. A szabadkai folyóirat három
részben közölte Nagy János riportjait a bánáti faluról, a Nagybecskerek melletti
Felsőmuzslyáról. Az írások sokban magukon hordozták a két világháború közötti falukutatás jegyeit. Nagy írásai sem tértek el a korabeli irányzatoktól, Muzsla
– ahogy a szerző írja – a falusi idill, az autentikus földhözragadt élet, az önszerveződés és műkedvelés, egyben a kiszolgáltatottság, az elmaradottság otthona
volt. A szerző által az egyik legnagyobb arányban magyarok lakta faluról megrajzolt térképzet nem tért el az általános faluképtől – egyedül talán a vigadalmak
és a bicskák okozta sérülések számában.100 Viszont Nagy írásaiban már megjelenik a történelmi folytonosság, a hagyományőrzés fontossága, ahol még „turáni
módon, csizmaszárat verdesve”101 járják a csárdást. Ez a középkor-diskurzus,
amely már a monarchiabeli történetírásban is jelen volt, köszönt vissza Rózsa
Márta a szintén a Hídba írt Magyarcserényről szóló összefoglalójában.102
Mindkét folyóirat esetében jól kirajzolódó térképzetekről van szó, amelyek
a már meglevő hagyományokat folytatták. A rónaság- és középkor-diskurzusok
bevett formákat követtek. Érdekesség, hogy az új regionális önmeghatározásban – amelyre a központi politikai tiltásnak jelentős hatása volt – a történelmi
földrajzi nevek letűnni látszottak, velük szemben pedig felerősödött a Bácska
és a Bánát kifejezés. Újdonság még Szenteleky különbségtétele, aki a Tisza határformáló szerepének jelentőséget tulajdonított, és lényegi eltéréseket vázolt fel
a Bácska és a Bánát között. Szenteleky ruralitást hangoztató Bánát-képe leegyszerűsítőnek tűnik, viszont az három vármegye Románia és Szerbia közötti
felosztása az első világháború után gyökereiben rázta meg a régiót. A délszláv
98
99
100
101
102
112
Uo.
Uő: Bácska mint művészi és szellemi egység. Kalangya, 1932/7, 495.
Nagy János: Muzsla vasárnapja. Híd, 1934/10, 5.
Uo.
Rózsa Márta: Nova Crnja. Híd, 1939/4, 126–127.
HITEL
királysághoz került rész elvesztette kapcsolatát a terület politikai, kulturális és
gazdasági központjával, Temesvárral. Nagykikinda, Nagybecskerek, Pancsova
vagy például Versec nem tudták ezt a helyet pótolni, különösen nem ilyen rövid
idő alatt. Mint látni fogjuk ezzel a folyamattal szemben konstruálódik meg Nagybecskerek képe, mint a szerbiai Bánát szellemi centruma. A folyamat a Bánáttérképzetek periferikus képét tovább erősítette.103
Szenteleky programadását követően a szépirodalomban hasonlóan új folyamatok mutatkoztak meg. A nagybecskereki Vargáné Börcsök Erzsébet novelláiban, regényeiben a helyi színek elméletét követve bánáti történetekről írt,
amellyel közvetlenül hozzájárult a régió irodalmi térkonstrukciójához.104
V. Börcsök Erzsébet írását és munkáinak megjelenését Szenteleky is pártolta,
hiszen abban a couleur locale megvalósulását látta.105 A végtelen fal művét különösen méltatta, Kende Ferencnek írt levelében olyan könyvről írt, ami „igazi
vajdasági, igazi mai témát fog adni”.106 A végtelen fal egy bécsi leánynevelő intézetben nevelkedő bánáti lány történetét mutatja be. A főszereplő a honvágytól
szenvedve hazavágyik az ismert Bánátba, amelynek érdes földjén az emberekben
az élni akarás és kitartás nő.107 Börcsök az Emberek a Karas mellől című szociográfiai érzékenységgel megírt novelláskötete is hasonló tereket tár fel. A délbánáti román falu, ahova járhatatlan út vezet az élelmességtől, az invenciózusságtól duzzadó hely.108 Hasonló képet fest A tordai menyecske című novellája is.109
Börcsök térábrázolására a kritika hamar felfigyelt, amely Börcsök műveit sokszor vitatta. A szerző ettől függetlenül a vajdasági írás meghatározó alakja maradt, pályakezdésekor Szenteleky pártolását bírva.110
1941. április 13-án a Bánátba bevonultak a Wehrmacht csapatai. Jugoszlávia
felbomlását és Szerbia megszállását követően a Bácskával ellentétben – ahova
április 11-én bevonult a Honvédség – a Bánát nem került vissza a magyar állam
kötelékébe, hanem a megszállt Szerbia része maradt.111 A terület bizonyos fokú
autonómiát élvezett, és a polgári hatalmat a megszálló birodalmi németekkel
együttműködő Sepp Janko vezetése alatt álló helyi németek gyakorolták.112
A 1941 és 1944 közötti periódusban a bánáti magyarság újra kellett szervezze
103
104
105
106
107
108
109
110
111
Susanne Rau: Räume. 46.
Csuka Zoltán: Börcsök Erzsébet: Vándor a Nisavánál. Láthatár, 1936/9–10, 382.
Berényi Emőke: Ördögszerkérsors. Híd, 2011/7, 51.
Uo. 52.
Uo. 52.
Börcsök Erzsébet: Emberek a Karas mellől. Újvidék, 1963, Forum, 5–16.
Uo. 36–49.
Hózsa Éva: Megkötöttség és sodródás. Híd, 2003/2, 220.
Zoran Janjetović: Borders of th German Occupation Zone in Serbia 1941–1944, Journal of the
Geographical Institute „Jovan Cvijić“ SASA, 2012/2, 94–99.
112 Mirna Zakić: Ethnic Germans and National Socialism in Yugoslavia in World War II. Cambridge,
2017, Cambridge University Press, 84.
2023. július
113
magát. Ezt elsősorban a Délvidéki, majd Dunamelléki, majd Bánáti Magyar
Közművelődési Szövetség által próbálta megvalósítani, amely a közösség elsőszámú érdekképviseleti szervét jelentette a megszállás éveiben. A megszállás
a már Szentelekynél is fontos választóvonalként szolgáló Tisza határjellegét
véglegesítette. A határátlépések száma korlátozódott és minimálisra csökkent.
A mintegy 90 ezer főt számláló bánáti magyarság új körülmények között találta
magát. A Bánát-térképzetek 1941-ben új politikai keretek, új határok között, új
önmeghatározásokkal és tartalomjelentésekkel egészültek ki.
Kristály István a padéi iskola igazgatója egyben a Kalangya és a Torontál egyik
jegyzett szerzője 1942 késő nyarán hosszabb körútra indult. Tiszamenti falujából
kiindulva körbejárta Észak- és Közép-Bánát fő magyar településeit. Élményeiről,
tapasztalatiról a Torontál erre szánt Betűország-Meseország című rovatában számolt be. Amellett, hogy a cikkeknek köszönhetően rekonstruálható Kristály
útja, az írásai programszerű kísérletek a Bánát leírására, a „magyar jelleg” felmutatására és a falu ősi, autenticitást hordozó képének erősítésére. Beszédesek
a rovat cikkeinek címei is, amelyekben Kristály apró, sokszor zárt, de nemzeti
jellégben érintetlen kisvilágokat vázolt fel. Kristály útja Padéról a szomszédos
Szajánra vezetett, ezt követően Nagykikindára, Mokrinba, Torontálorosziba,
Töröktopolyára, majd vissza Padéra. „Hollós Mátyás király földjén, Nagykikindán”;113 „Torontáloroszi a teremtő magyar munka és a hit győzelmes hit győzelmes ereje”;114 „Mokrinban él és fejlődik a magyarság”;115 „Töröktopolya a magyar
egység biztos záloga”;116 „Basahídon a magyar kultúra benső, teremtő ereje az
alapja a magyar munkának”;117 „Bocsár szervezkedik és őrzi fejlődése útjait”;118
„Bikács a nyugodt és derűs magyar bizalom családi otthona”;119 „Padé a törhetetlen magyar életkedv és munkabírás erős vára”120 – szóltak a rovat címei. Kristály térképzeteit az etnikai tényező és a történelmi múlt formálták. Az általa
bejárt települések összességén keresztül magyarázta a Bánát egészét. A Kristály
által megrajzolt kis magyar világban a már megszokott mezőgazdasági kiválóság
113 Kristály István: Betűroszág-Meserország. Hollós Mátyás király földjén, Nagykikindán. Torontál, 1942. augusztus 6., 178.3.
114 Kristály István: Betűroszág-Meserország. Torontáloroszi a teremtő magyar munka és a hit
győzelmes hit győzelmes ereje. Torontál, 1942. augusztus 12., 183.3.
115 Kristály István: Betűroszág-Meserország. Mokrinban él és fejlődik a magyarság. Torontál.
1942. augusztus 19. 189.3.
116 Kristály István: Betűroszág-Meserország. Töröktopolya a magyar egység biztos záloga. Torontál, 1942. szeptember 3., 202.2.
117 Kristály István: Betűroszág -Meserország. Basahídon a magyar kultúra benső, teremtő ereje
az alapja a magyar munkának Torontál, 1942. szeptember 10., 208.2.
118 Kristály István: Betűroszág-Meserország. Bocsár szervezkedik és őrzi fejlődése útjait. Torontál, 1942. szeptember 17., 214.3.
119 Kristály István: Betűroszág -Meserország. Bikács a nyugodt és derűs magyar bizalom családi otthona. Torontál, 1942. szeptember 22., 218.2.
120 Kristály István: Betűroszág-Meserország. Padé a törhetetlen magyar életkedv és munkabírás
erős vára. Torontál, 1942. szeptember 29., 224.4.
114
HITEL
hangsúlyozása mellett a középkor-diskurzus a legmeghatározóbb elem. A települések esetében a magyar elem térformáló gyakorlatát egészen az oszmán
hódoltság előtti időkre vezette vissza, ennek része volt Nagykikinda esetében
Mátyás király hangsúlyozása, Padénál a település helyén 14. században létező
falu felmutatása vagy a települések várként való ábrázolása („Töröktopolya egy
magyar vár jellegével bír”).121 Az ősiség hangsúlyozásával ő is az előző század
történetírói praxisaihoz nyúlt. Ezzel megjelent az Dél-Alföld ezen részének
a magyar történelemben betöltött szerepének hangsúlyozása, a nagy hazához
való tartozás, az ezeréves múlt és határok felmutatása.122 A Bánát mégsem lett
a revízió része, még ha annak szerves részét is képezte. A Kállay-kormány 1943-tól
már nem is erőltette a kérdést.123 A visszacsatolt Bácskával szemben, amelyik
újra része lett a „nagy hazának” Kristály írásaiban a bánátiság szubverzív értelmezésével létrejött térképzet a nagy hazával való történeti kapcsolatot hangsúlyozta – a német megszállás ellenére.124 Kristály térképzetei a száraznak tűnő
történelmi adatok felsorakoztatása mellett nem szűkölködnek a már-már klisészerű stilisztikai elemekben. Az adott településre érve Kristály megfogalmazásában „fehérl[ett] elé[] falu”125 vagy „parázsló bánáti síkon élő zöld búzatáblák
tengerébe merül[t] a láthatár, melyet köröskörül fehér falvak templomtornyai
oszlopoz[t]ak alá”126 az örök ártatlanság jegyében. A szigorúan lokális, illetve
nemzeti keretekből kimozdulva Kristály esetében is megjelenik egy nagyobb
kitekintéssel operáló geopolitikai értelmezés, ami a területet Nyugat-Európába
helyezi el, amely egyedül a magyar elem örökké megújuló teremtő erejének
köszönhető. Kristály térképzetei nemzetiség szempontból nagyon is leegyszerűsítők, egyrészt nem vett tudomást a többi nemzetiségekről, másrészt olyan
településekről is magyar képet festett, amelyekben a magyarság kisebbségben
volt, mint Nagykikinda vagy Basahíd. Az elszármazott szerzők közül Bánáti is
szót kért a Torontál hasábjain. A fővárosban élő Herczeg Bánát-képei egy hasonlóan idealisztikus képet rajzoltak meg, mint visszaemlékezéseiben: „Ha fáraszt
a nagyváros szédítő irama, lelkemre ránehezedik az idegenség, társtalanság
érzése, olyankor előveszem és a kis hervadt mezei virágon keresztül, mely benne
rejtőzik Bánát, simítja el szívemről a bánat reáhullott ködét és elcsüggedt lelkemet egy pillanatra Bánát ölelése ringatja.”127
121 Kristály István: Betűroszág-Meserország. Töröktopolya a magyar egység biztos záloga. Torontál, 1942. augusztus.
122 Varga Bálint: Vármegyék és történettudományi reprezentáció a dualizmus kori Magyarországon. 197–198. Vö. Keményfi Róbert: Az „etnikai táj” kultúrnemzeti mítosza. Regio, 2002/4, 106.
123 A. Sajti Enikő: Délvidék, 1941–1944. Budapest, 1987, Kossuth Kiadó, 115–116.
124 Susanne Rau: Räume. 184.
125 Kristály István: Betűroszág-Meserország. Torontáloroszi a teremtő magyar munka és a hit
győzelmes hit győzelmes ereje. Torontál, 1942. augusztus 12., 183.3.
126 Kristály István: Bánáti levél. Kalangya, 1943/10, 464.
127 Bánáti: Bánát. Torontál, 1943. április 18., 89.3.
2023. július
115
A Torontál hasábjain publikált riportok hozzátettek a bánáti térképzetek,
azon belül is a falu szerepének a megalkotásához. A falu esszenciális jellege
mellet a városok új helye sem marad kommentár nélkül. Kristály István által
leírt Nagykikindának magyar művelődés és önképzés terén vizionált helyet.
A Torontál 1943-as cikke Pancsováról még részletesebb képet adott. Az „ősi
granicsár város”128 a „legszélesebb utcái és a legtöbb történelmi patinát viselő
házak városa”.129 A vegyes lakosságú városban a magyarság csökkenésének
ellenére a történelem árnyékában megmaradtak a békés multikulturális hétköznapok. „Pancsován a magyarok, németek és szerbek a régi időkben […] bizony a mindennapi életben nem is vették észre, hogy nem egy nemzet fiai. […]
Mikor esténkint megszólalt a pancsovaiak kedvenc cigánya, mindenki tudta ez
a nóta a Pista bácsié, a másik a Kloszi, a harmadik pedig a Péró nótája.”130
Centrum a periférián
A bánáti kisvárosok megjelenítése mellett egy város kiemelkedett e sorból:
Nagybecskerek. A város az első világháborút követő rendezés után a Bánát
általános központjaként tűnt fel. Nagybecskerek szerepének térképzetekhez
köthető meggyökereződését sokban segítették a város intézményei, múltbéli
hagyományai. Torontál vármegye egykori megyeszékhelye adminisztratív központ mellett kulturális központként tüntette fel magát. A központ képének
megszilárdulását a helyi értelmiség döntő mértékben segítette. A meglevő intézmények, egyesületek – mint az irodalmi Ady Társaság vagy a már említett
Torontálvármegyei Közművelődési Egyesület, vagy az egykori piarista gimnázium, amelyiknek Fülep Lajos a diákja volt131 – folytonosságának szemléltetése
ezt a célt szolgálta. A Torontált és a napilapot, valamint általánosságban a könyvnyomtatást ellátó Pleitz Nyomda csak tovább árnyalták ezt a képet. A kulturális élet mellett pedig a két világháború között a vajdasági magyar politikai
példás alakjának Várady Imrének is az otthona volt.132 Az elképzelt Nagybecskerek már a két világháború között kiemelkedett a gazdasági nehézségektől,
általános szegénységtől sújtotta Bánát-térkonstrukcióból.
A második világháború alatti megszállás éveiben ez a térképzet tovább erősödött. A Nagybecskerek kitüntetett helyet kapott újra, hiszen a polgári hatalmat
128 Lelkes magyar építőmunka folyik Pancsován, az ősi granicsár városban. Torontál, 1943. január 17., 13.3.
129 Uo.
130 Uo.
131 Németh Ferenc: A Fülep család Becskereken. Fülep Lajos születésének 110. évfordulójára.
Híd, 1999/4-5, 312.
132 Németh Ferenc: A nyomdászat kezdeti Bánátban. Híd, 1995/6, 359. Vö. Várady Imréről részletesen lásd A. Sajti Enikő: Kisebbségpolitika és társadalomszervezés. Újvidék, 2016, Forum.
116
HITEL
gyakorló népi német vezetőség, a Volksgruppenführung központja lett.133 A megszállás a magyar közösség tekintetében újabb fordulatot hozott. A bánáti magyarság 1941-től a DMKSZ majd BMKSZ ernyőszervezetén keresztül tett kísérletet az önszerveződésre, hol kisebb, hol nagyobb sikerekkel. A szervezet
létrehozását a megszálló hatalom korai fázisában nem nézte jó szemmel, sőt
átmeneti tiltást szabott ki rá. A szervezet engedélyeztetése után is többnyire
fagyos, ellentmondásos viszonyt ápolt a Volksgruppenführunggal, néhol kétes
alkukat kötve vele.134 A szervezet és ezáltal a magyar közösség belső ügyeit
önerőből viszonylag szabadon intézhette. A Közművelődési Szövetség égisze
alatt magánadományokból újra megszervezhette az iskolarendszert. A helyi
BMKSZ szervezet az egyik legaktívabb és legerősebb lett. A város központi
jellege a magyar lakosság életében tovább felerősödött. A magyar város térképzet
felerősödésében a Torontál szerzői, mint az impulzív és ellentmondásos Dániel György László,135 a már említett Kristály István, a szépirodalmi műveivel
a Bánát-kép alakulásához hozzájáruló V. Börcsök Erzsébet vagy a lap állandó
szerzője K. Végh Vilma alaposan hozzájárultak.
A térképzetek a két világháború közötti központi pozícióra erősítettek rá.
A Bánátot általánosságban sújtó válság, a már említettek által ábrázolt szegénység, a megszállás terrorja és gazdasági kizsákmányolása ellenére Nagybecskerek kiemelkedett a rónaságból. A közölt cikkek a város tereit a nagyvárosi
nyüzsgés, az oktatási fellegvár, a szellemi és kulturális központ képe mentén festették meg. Az 1941/1942-es tanév kezdetéről szóló cikk kiemelte, hogy
„[h]árom generáció képviselői ültek ma reggel a piaristatemplom százéves
barna padjain”.136 A zajló háború ellenére a Nagybecskereken „[t]öbb [volt] a szórakozás, a cigaretta a kártya”,137 az emberek cukrászdába jártak, és a könyvkereskedők elmondása alapján többet olvastak, mint addig. Elsősorban Zilahy,
Harsányi, Reményik, Nyírő és Tamási könyveit keresték, ami kapcsán a cikk
szomorúan állapította meg, hogy „[n]agyon hiány[zott] azonban egy jó kölcsönkönyvtár”.138 A kulturális fellegvár elképzelést a városba zajló hangversenyek,
színházi előadások és egyéb események tovább színezték. „[A] Bánát központjában sok az istenáldotta művészi tehetség, de az is, hogy a közönségünk tudja
azokat érdemük szerint méltatni” – foglalta össze a Torontál.139 A Torontál magyarországi terjesztésének elindulásával ezt a képet K. Végh Vilma a nagy nyilvánosság előtt a város erejét mutató változatlanságával, idilljével tolmácsolta: „Mit
133 Mirna Zakić: Ethnic Germans and National Socialism In Yugoslavia in World War II. 84.
134 A. Sajti Enikő: Impériumváltások, revízió, kisebbség. 263–265. Vö. Várady Tibor: Mi legyen a bronz
utazóórával. Újvidék, 2022, Forum, 166.
135 Várady Tibor: Ki a magyar? Híd, 2013/1, 16.
136 Veni Sancte. Torontál, 1941. október 2., 228.3.
137 Így élünk és szórakozunk… Torontál, 1941. december 20., 295.4.
138 Uo.
139 Kívánsághangverseny a becskereki színházban. Torontál, 1942. június 9., 128.3.
2023. július
117
üzenjünk vele? Bánát szerelmesének, kiknek lelki szemei elé a Torontál elviszi
Becskerek látképét is?! Igen, a Béga még mindég úgy nyújtja el magát Becskerek
város közepén, mint régen, hátán kis csónakokban ringatva az utasokat egyik
partról a másikra.”140 A pezsgő centrumokra jellemzően kitermelte belső perifériáját, ami ez esetben a Berberszki-telep volt, alacsony, egyszintes házaival,
nyomorával, közveszélyességével.141 A fővárosból pedig Bánáti álnév mögé bújó
író formálta és a támasztotta alá a képet:
De azután meglepett a régi Becskerek, hogy mégis mennyit változott
a város. Hány épületet bontottak le. Hány szép új ház épült. Mennyire
javult és emelkedett a város. Gondolatban sétát tettünk a városon keresztül. A régi becskereki csillogó szemmel hallgatta az újításokat, a mesélő
pedig büszkélkedett az előbb még annyira lepocskondiázott várossal.
Kitűnt, hogy nem is olyan unalmas fészek, hiszen annyira zsúfolt a programjuk az embereknek, hogy nem is jutnak oda mindenhová eljárni,
ahová illene.142
E téralkotások mentén Nagybecskerek genius loci jegyei reprezentációs térré
váltak.143 Kristály Nagybecskerekkel kapcsolatos víziói már nemzetközi kitekintéssel bírtak. A magyar elem mellett újra megjelent a város szerepe az európai színtéren.
Nagybecskerek, a zöldvízű és oly örvényes Béga-mentén, a világesemények sodródásában egy, Európai délkeletnek sorsában döntő jelentőségű
országdarab – a Bánát központja lett. Bánát jelentőségét ma ez fejezi ki.
És Nagybecskerek a bánáti szerep idegközpontja. A szerep óriási és mindenképpen váratlan. A Balkán felől Európa leérzékenyebb kapuja, a Bánát
s a Balkán és Európa Nagybecskereken találkoznak.144
Összefoglaló
A Bánát-térképzeteinek gyökerei, a régió viszonylagos lemaradásának ellenére
szintén a hosszú 19. századra tehetők. Az első világháborúig a régió önmeghatározása és az ehhez tartozó elképzelt kép magát Magyarország szerves részeként látta. A Délmagyarország koncepció felépítésével Pestry Frigyes – aki
140 K. Végh Vilma: Én is üzenek. Torontál, 1943. július 22., 165.2.
141 Dániel György László: A Berberszki-telep. Torontál, 1944. július 21. 164. 1. Vö. Susanne Rau:
Räume. 46.
142 Bánáti: Séta a Béga partján. Torontál, 1943. július 29., 171. 2.
143 Susanne Rau: Räume. 176–177.
144 Kristály István: Bánáti levél. Kalangya, 1944/5, 213.
118
HITEL
a Bánság/Bánát kifejezések hangos ellenharcosa volt –, Szentkláray Jenő és
Ortvay Tivadar a nagy haza elválaszthatatlan területét vázolták fel. A regionális önmeghatározások csak az első világháborút követően törtek igazán a felszínre. A Bánság/Bánát elnevezés ugyan a közbeszédben már megjelent, de az
ehhez csatolt regionális identitástartalmak megjelenése a két világháború között erősödött fel. A régió délszláv államhoz került része esetében a térképzetek
az elején egy közismert toposzra épültek, a végtelen zsíros termőföldek koncepciójára. A két világháború közötti időszakban újabb árnyalatokkal bővült az
elképzelt Bánát. Miközben mindvégig megmaradt a végtelen rónaság kép a magyarországi fórumokon, amelyet jelentősen a déli végekről elszármazott szerzők
alakítottak, megjelent a már századfordulón alkalmazott középkor-diskurzus,
valamint a Bánát mint ellenvilág térképzet. A középkori múltra való hivatkozás
az azóta tartó magyar jelenlét folytonosság felmutatását szolgálta, amelyre
a revíziós érvelést alapozták. A Bánát etnikai sokszínűsége miatt a kor érveléseiben sokszor tűnt fel mint a tömbmagyar vidékek vagy éppen a „magyar
jellegűbb” Bácska ellenvilága, ahol az oszmán hódoltság végétől a magyar elem
pont a heterogén lakosság miatt nem tudott megerősödni. Ebben a térképzetben
a terület az oszmán hódoltság alatti elvesztése analógiaként szolgált az első
világháború utáni rendezésre. Ez a magyarázat nem volt mentes a korabeli
nagyhatalmi összeesküvésektől duzzadó paranoiától. A magyarországi térképzetek diskurzusa mellett a lokális térképzetek sajátos akcentusokkal egészültek
ki. A két világháború között formálódó bácskai és bánáti térképzet sajátos helyi
tartalmakat kapott. Az impériumváltás után az addig erősen a nagy haza politikai és kulturális közegétől függő déli elit a két világháború között újra kellett
definiálja önmagát és közösségét. Ebben szerepet vállaló újságírók, irodalmárok
és szervezők tudatosan érveltek a helyi értékek kiemelése mellett. Kende Ferenc
szakítása a vármegyei politizálással és Szenteleky Kornél helyi színek elmélete
vagy a szabadkai Híd folyóirat kezdeti fázisa jelentősen befolyásolta a létrejövő
térképzeteket. A két világháború között a helyi szépirodalomban megjelent
a multikulturális és szegénység sújtotta Bánát. Az újragondolás fázisában a Tisza
továbbra fontos választóvonal maradt, még Szenteleky gondolkodásában is
a Bácska volt az esszenciálisan magyar. A második világháború alatt a helyi
magyar nyilvánosságban az elképzelt Bánát terei tudatosan építettek az alföldés középkor-diskurzusokra, viszont emellett megjelent a régió tereinek magyar
jellegének felmutatása. A megkonstruált kis magyar világok egyértelműen kifelé és befelé a Bánát történelmi és magyar súlyát voltak hivatottak felmutatni.
Ebben a folyamatban kapott fontos szerepet Nagybecskerek mint központ felépítése, ami a politikai döntéshozatal és művelődés, szórakozás centrális tere
volt. Mindezt figyelembe véve a régió a két világháború között és a háború alatt
sem kapott akkora figyelmet, mint a további elcsatolt és a revízióval részben
visszatért területek. A Bánát mindvégig periféria maradt, sokszor sajátos szubverzív értelmezésekkel.
2023. július
119