editura rao
*
/
Tuturor acelora care au ales să trăiască
atunci când simţeau că mor,
lui 29:11, şi RRRK, care nu s-a temut.
0
/
Pe când mama mea era doar o fetiţă, în fiecare zi, după orele
de şcoală, se ducea singură la locul de joacă. Mi-e uşor să-mi
imaginez acele vremuri; pozele ei de când era copil aproape că
nu se deosebesc de ale mele. Mă uitam deseori la fotografiile ei
vechi şi cu marginile îngălbenite din timpul şcolii. Mama avea o
înfăţişare timidă şi liniştită, faţa rotundă şi părul şaten şi drept,
cum îl aveam şi eu, doar că în fiecare poză al ei era prins în două
codiţe subţiri.
A fost un copil singuratic. Nimeni nu voia să se joace cu ea,
era neîndemânatica pe care niciun copil întreg la minte n-o voia
in echipa lui, timida care era prea laşă să se caţăre pe bare. Şi eu
eram la fel. în timp ce alţi copii se învârteau pe bare, se dădeau
pe tobogane ca nebunii şi se jucau de-a v-aţi-ascunselea, eu mă
dădeam în leagăn singură, lovind pământul cu piciorul şi stârnind
praful. Pot spune că eu şi mama eram la fel când eram mici. Dar
asta a fost înainte ca ea s-o cunoască pe Leigh şi cu mult înainte ca
eu să învăţ să fiu puternică.
Nu ştiu prea multe despre ce s-a întâmplat înainte ca mama s-o
cunoască pe Leigh, despre perioada singuratică. Acele vremuri
sunt un prolog vag pentru mine, întâlnirea cu Leigh şi ce s-a
întâmplat după aceea constituie adevărata poveste. Cu această
poveste am crescut, ascultând-o pe mama spunându-mi-o de
.itâtea ori, încât i-am învăţat pe de rost replicile şi puteam să le
şoptesc ori de câte ori voiam. Povestea nu era doar despre mama,
8
M. Anjelais
ci şi despre mine. într-un fel, era începutul pentru amândouă. Am
preţuit această poveste atât de mult, încât am lăsat-o să mă posede.
Privind în urmă, după doi ani de la ceea ce mi s-a întâmplat când
aveam şaisprezece ani, cred că asta a fost prima mea greşeală.
Partea mamei mele din această poveste a început într-o marţi,
cam cu o săptămână înainte să împlinească şapte ani. A ajuns
la locul de joacă şi şi-a găsit leagănul în care se dădea de obicei
ocupat de o fetiţă care purta peste haine un tutu roz. Aceasta avea
pe cap nişte ochelari de soare cu strasuri, iar de picioare îi atârnau
pantofii roşii cu tocuri înalte ai mamei ei. îşi legăna picioarele
înainte şi-napoi, admirându-şi pantofii, dar şi-a ridicat privirea
când mama s-a apropiat de ea. Părul ei era blond şi ondulat şi-i
ajungea până-n talie. Mama mea nu mi-a spus niciodată c-ar fi
invidiat-o din cauza lui, dar nu cred că se poate să fi simţit altfel.
- Cum te cheamă? a întrebat-o fetita.
- Sarah, i-a şoptit mama.
Obişnuiam să-mi mişc buzele odată cu mama când spunea
partea asta a poveştii, formând un ecou replicilor ei.
- Numele de familie? a continuat fetita.
>
- Quinn, a răspuns mama, ezitând puţin.
- Sarah Quinn, a repetat fata. S-a uitat la cer şi-apoi iarăşi la
pantofi. Sună ca un nume de super-erou. Numele pe care-1 au
atunci când nu fac chestii de super-eroi, vreau să spun. Cum ar fi,
de exemplu, Clark Kent, care-i numele adevărat al lui Superman,
ştii?
- Da, a zis mama. Pe tine cum te cheamă?
- Leigh Latoire, a răspuns fetiţa.
Mama mi-a spus că era să leşine de admiraţie atunci.
- Sună ca numele unui star de cinema, a adăugat mama şi
exact aşa gândeam şi eu de fiecare dată când auzeam partea asta
a poveştii.
- Mulţumesc, a spus Leigh cu graţie. Dar nu vreau să fiu un
star de cinema când o să fiu mare. Vreau să fiu o regină a piraţilor.
- Eu vreau să fiu veterinar pentru cai, a spus mama, care era
atunci în Faza Cailor, care este o parte importantă a procesului de
FLUTURI STRIVIŢI
9
maturizare, am trecut şi eu prin Faza Cailor, ceea ce înseamnă că
sunt, fără îndoială, o fată normală.
- Ce drăguţ, a zis Leigh cu politeţe.
Ea n-a trecut şi n-avea să treacă niciodată prin Faza Cailor,
pentru că era o fată extraordinară. Mama a înţeles imediat acest
lucru. Stătea rezemată de bara de susţinere a leagănului şi se uita
la Leigh - la ochelarii ei de soare cu strasuri, la pantofii ei roşii cu
tocuri înalte, la tutu-ul ei, la părul ei lung, ondulat şi blond, la ochii
ei care erau de un albastru foarte, foarte deschis. Si cum se uita la
ea, a început să înţeleagă că, într-adevăr, se afla în prezenţa unei
regine. Poate chiar o regină a piraţilor.
- Hei, a strigat mama, vrei să vii la petrecerea de ziua mea?
Mi-am invitat toţi colegii de clasă.
- Sigur că da, a răspuns Leigh. Sigur voi veni la petrecerea ta,
Sarah.
A fost singura care-a venit.
- Unde sunt toţi copiii din clasă? a întrebat-o ea când a intrat
în curtea din spatele casei mamei mele, care era împodobită cu
panglici ieftine şi cu baloane aproape dezumflate. Mama stătea pe
treptele verandei, cu o pălărie conică ridicolă pe cap, simţindu-se
teribil de ruşinată că la petrecerea ei nu veniseră invitaţii. Când
îmi spunea această parte a poveştii, îi puteam simţi jena grea
apăsându-mi şi mie pe piept; şi eu am avut parte de asemenea
petreceri.
- N-au venit, a murmurat mama ştergându-şi nasul cu dosul
palmei.
- Ei bine, eu am venit, a spus Leigh înmânându-i un cadou
ambalat în hârtie roz sclipitoare. Haide, deschide-1!
întotdeauna mi-am imaginat ambalajul acela roz în timp ce
era desfăcut şi mototolit, ca şi cum l-aş fi deschis cu mâinile mele.
Leigh i-a dăruit mamei nişte cai de jucărie, un set de patru - iepe
cu mânji, o pereche de culoare aurie, cealaltă brună.
- îţi plac? a întrebat-o Leigh, nerăbdătoare.
- îi ador, a răspuns mama.
10
M. Anjelais
Caii erau îndesaţi şi moi. Ştiu asta pentru că prima dată când
mi-a spus povestea, a luat caii de unde-i ţinea, pe măsuţa ei de
toaletă, şi m-a lăsat să-i ating.
- Ştiam că o să-ţi placă, a spus Leigh. Hai să ne jucăm acum!
Ea şi mama s-au întrecut în cursa cu oul şi lingura, s-au jucat
de-a „agaţă coada măgarului" şi de-a „vânătoarea de comori"
legate la ochi. Au lovit pinata până a ajuns o grămadă de zdrenţe
de toate culorile curcubeului. Au mâncat câte două bucăţi de tort
fiecare şi au împărţit între ele toate pungile cu dulciuri. Au făcut o
fortăreaţă din două scaune pentru grădină şi un cearşaf vechi, au
cărat toate bomboanele din pinata acolo şi le-au devorat în secret.
Mama mi-a spus că n-a contat că erau doar ele două la petrecere
atunci, fără alţi invitaţi. De fiecare dată când mi-o descria, o facea
în aşa fel încât părea să fi fost cea mai grozavă petrecere care
a existat vreodată. Mi-o imaginam în culori luminoase, ca un
curcubeu ţâşnind dintr-un fundal cu nuanţe discrete de epocă.
în timpul acestei petreceri, Leigh, pe când desfăcea cu degeţelele
ei ambalajul unei gume de mestecat Bazooka, i-a cerut mamei
mele să devină cea mai bună prietenă a ei.
- Chiar vrei asta? a întrebat-o mama.
- Păi, tu nu vrei? i-a răspuns Leigh mirată.
- Bineînţeles că vreau, a confirmat mama.
Amândouă au râs. Când eram foarte mică, îmi plăcea partea
asta. Era începutul unei prietenii de-o viaţă şi sfârşitul perioadei
de singurătate din copilăria mamei, un lucru bun, aşa am crezut
atunci. Dar a venit o vreme, după ce am mai crescut, când m-am
întrebat cum ar fi fost viaţa mea dacă Leigh nu s-ar fi dat în leagăn
în ziua aceea sau dacă n-ar fi fost singurul oaspete la petrecerea
mamei mele. Si mi-am dorit, câteodată, într-un loc întunecat din
adâncul minţii mele, ca răspunsul mamei la oferta de prietenie a
lui Leigh să nu fi fost unul afirmativ.
Leigh i-a cerut mamei să-i aducă un ac din casă.
- Trebuie să devenim surori de sânge! i-a spus ea nerăbdătoare.
Iar mama, ascultătoare, s-a dus în casă şi i-a adus acul.
FLUTURI STRIVIŢI
11
Leigh i l-a luat din mână într-un mod extrem de ceremonios
şi s-a împuns în degetul mare, strângându-1 apoi ca să ţâşnească
sângele, pentru ca mai apoi să i-1 înapoieze mamei, care-şi muşca
nervoasă buza. Avea aceeaşi părere faţă de sânge ca şi mine: mai
mult decât dezgustător.
- Haide, o grăbea Leigh. Poţi s-o faci. Nu doare aşa de rău.
Mama şi-a înţepat degetul mare şi, când o picătură roşie a ţâşnit
din vârful lui, a fost tare mândră, chiar dacă a încercat să nu se uite
prea mult la ea. Apoi Leigh şi-a unit degetul cu cel al mamei.
- Gata, a spus Leigh, retrăgându-şi degetul ca să-şi sugă sângele.
Suntem surori de sânge acum şi cele mai bune prietene pentru
totdeauna. S-a oprit gânditoare înainte să termine: Hai să ne
plănuim vieţile!
- Ce vrei să spui cu asta? a întrebat-o mama, ştergându-şi
degetul de cearşaful fortăreţei improvizate.
Având doar şapte ani, nu ştia că urma cea mai importantă parte
a poveştii. Dar, când îmi povestea mie, fiind deja femeie în toată
firea, ştia, şi întotdeauna îşi cobora vocea la partea asta şi se apleca
spre mine cu ochii sclipind.
- Hai să facem un plan, bine? i-a propus Leigh. încep eu prima.
A respirat adânc şi a început: Când o să cresc mare, vreau să fiu
regina piraţilor, dar, dacă asta n-o să se-ntâmple, vreau să fiu crea
toare de modă şi să fac haine de lux. O să am două case, una în
Statele Unite şi alta în Anglia - asta dacă o să fiu creatoare de modă.
Dacă o să fiu regina piraţilor, o să trăiesc pe o corabie. Indiferent
ce o să fiu, o să am un copil - unul singur, va fi băiat şi-l voi numi
Cadence, cel mai frumos nume la care m-am gândit vreodată. Şi,
bineînţeles, toată viaţa mea voi fi cea mai bună prietenă a surorii
mele de sânge, Sarah Quinn. S-a oprit ca să respire, apoi a spus:
Gata, vezi? Asta-i viaţa mea. Acum plănuieşte-o pe-a ta.
- Bine, a răspuns mama, apoi s-a gândit pentru o clipă. Păi,
când o să cresc mare, vreau să fiu veterinar pentru cai. Dacă n-o
să se întâmple asta, vreau să lucrez în publicitate, la fel ca mama.
Vreau o singură casă şi va fi în Statele Unite. Voi avea şi eu un copil,
doar unul - o fată. O voi numi... Sphinx. Am învăţat cuvântul ăsta
12
M. Anjelais
la ora de istorie, dar cred că-i drăguţ. Aş putea să-i spun Sphinxie
ca s-o alint. Oh, şi toată viaţa mea voi fi cea mai bună prietenă a
surorii mele de sânge, Leigh Latoire.
Celelalte replici din poveste sunt pe jumătate inventate, ce
credea mama că şi-au spus, dar planurile sunt citate exact. Mama
n-a uitat niciodată cuvintele rostite şi, după ani în care le-am tot
auzit în repetate rânduri, nici eu nu le-am mai putut uita. Au rămas
imprimate în mintea mea pentru totdeauna, ca un tatuaj.
- De vreme ce-o să ai o fată, poate să se mărite cu Cadence?
a strigat Leigh emoţionată. Apoi, când ei vor avea copii, vom fi
amândouă bunici.
- Da, a încuviinţat mama, vor fi cei mai buni prieteni şi-apoi...
aici urma partea despre care nu mi-a vorbit decât mult mai
târziu... apoi se vor căsători.
Mama a părăsit fortăreaţa pentru câteva clipe şi s-a întors cu
setul de patru cai.
- Uite, Leigh, suntem noi cu Cadence şi Sphinx. Tu şi Cadence
sunteţi căluţii aurii, iar eu şi Sphinxie suntem murgii. A deschis
cutia şi a scos caii. Uite, a spus mama, dându-i lui Leigh căluţii
aurii, sunt căluţii prieteniei.
- Şi suvenire, a zis Leigh mângâind căluţii aurii. Ei o să ne
amintească să ne urmăm întotdeauna planurile. A luat mânzul
murg cu o mână şi pe cel auriu cu cealaltă. încet, le-a unit boturile
într-un sărut. Cadence şi Sphinx, a şoptit ea.
Am învăţat la ora de biologie că, atunci când o fetiţă se naşte, ea
are deja toate ovulele în corp. Aşa că, într-un fel, am fost martoră
la acea poveste. Eu şi Cadence am fost acolo în timp ce mamele
noastre îşi făceau planuri, în timp ce ne numeau şi ne logodeau,
în timp ce Leigh unea boturile căluţilor într-un sărut, noi eram
adormiţi înăuntrul lor. Şi poate am tresărit uşor ştiind cumva
că planul lor va da roade şi într-o zi vom veni pe lume ca nişte
bebeluşi cu feţe roşietice, gata să creştem. Noi, sub cearşaful vechi
al fortăreţei improvizate, două ovule din milioane.
Noi am fost acolo.
Mama s-a angajat la o firmă de publicitate. Făcea machete
pentru reclamele din ziare şi reviste, iar grafica ei era frumoasă.
L-a cunoscut pe tata la locul de muncă şi şi-au dat întâlniri
multă vreme până când el a cerut-o în căsătorie. Rochia ei de
mireasă a fost albă, cu crinolină. S-au mutat apoi într-o casă din
Connecticut, o casă cu un dormitor în plus pentru un copil şi cu o
curte potrivită pentru leagăne pentru copii, care au devenit locul
meu preferat de joacă.
Leigh a ajuns creatoare de modă. Avea haine cu numele ei
inscripţionat pe ele, care se vindeau în malluri de lux şi stătea în
primul rând la prezentări de modă ostentative, privind fete cu
pomeţi proeminenţi defilând pe podium şi purtând rochiile create
de ea. Şi-a cumpărat o casă mai mare decât a mamei, într-un
cartier de lux, la câţiva kilometri distanţă de casa noastră; după
un an şi-a mai cumpărat o locuinţă în Anglia şi zbura cu avionul
de la una la alta. Şi-a cunoscut soţul la o prezentare de modă, s-au
despărţit şi s-au împăcat de mai multe ori înainte ca el să o fi cerut
de soţie. A purtat o rochie de mireasă verde-albăstruie - creată
chiar de ea. Am văzut poze cu rochia aceea odată şi n-am ştiut
ce să cred pentru că, deşi era frumoasă, facea rochia de mireasă a
mamei mele să pară demodată şi încărcată. Rochia lui Leigh avea
un stil unic.
14
M. Anjelais
Chiar şi după ce s-au căsătorit, mama şi Leigh au rămas cele mai
bune prietene; se întâlneau la cafea, făceau cumpărături împreună,
vorbeau la telefon, îşi trimiteau vederi şi se invitau una pe alta la
tot felul de evenimente. Leigh a creat o rochie inspirată de una
din rochiţele purtate de mama în copilărie, pe care a botezat-o cu
numele ei. Mama făcea reclame pentru hainele create de Leigh. Le
decupa din reviste după ce erau tipărite şi le păstra cu grijă într-o
cutie. Din când în când, mă uitam la ele, răsfoind paginile lucioase
ale revistelor. în tot acest timp, căluţii aurii de jucărie stăteau într-o
vitrină printre porţelanuri în casa lui Leigh din Anglia, iar murgii
erau pe măsuţa de toaletă a mamei.
Leigh a fost prima care a aflat că era însărcinată. A tachinat-o pe
mama din cauza asta, spunându-i că a întrecut-o şi a îndemnat-o
şi pe ea să se grăbească. Mama a ajuns-o repede din urmă: după
numai două luni, a aflat că şi ea era însărcinată. A mers cu Leigh
la ecograf şi a fost de faţă când doctorul a întrebat-o pe Leigh dacă
vrea să afle sexul copilului. Leigh, agitată, a strâns-o pe mama de
mână; se temea că va avea o fată şi va strica planul. Dar doctorul
a informat-o că va avea un băieţel, iar mama a început să râdă în
hohote. Totul mergea conform planului.
- Acuşi vine rândul meu, i-a spus mama doctorului. O să vă
uitaţi la fetiţa mea.
S-a mângâiat pe burtă. Când i-a venit rândul, acelaşi doctor i-a
arătat imaginea mea de pe ecranul ecografului şi a anunţat-o că,
într-adevăr, îşi privea fetiţa. Leigh şi mama au stabilit apoi datele
pentru petrecerile pe care urmau să le dea în cinstea venirii noastre
pe lume.
Părinţii mi-au decorat dormitorul în roz pastelat. Aveam să-l
las aşa. Mobila s-a schimbat pe măsură ce-am crescut, bineînţeles,
şi înainte să ajung la pubertate, am început să-mi pun postere şi
fotografii de-ale mele, dar chiar şi-acum sunt destul de mulţumită
cu pereţii mei de culoare roz-deschis.
Leigh a angajat pe cineva să-i decoreze camera lui Cadence, dar
nu a vrut s-o zugrăvească în albastru. I se părea că albastru-deschis
FLUTURI STRIVIŢI
15
era prea banal pentru un băieţel. A creat o altă nuanţă pornind de
la o mostră de material verde, acelaşi material folosit pentru rochia
ri de mireasă. A pus pe cineva să-i picteze copaci pe pereţi şi cerul
nopţii pe tavan. Când luminile erau stinse, stelele străluceau în
întuneric.
La petrecerea dată în cinstea venirii mele pe lume, prietenii
mamei i-au adus: salopete roz, pijamale cu picior, jucării
zornăitoare în formă de flori, un cadru cu fluturi de pluş agăţaţi
de el, păturele moi şi pufoase brodate cu trandafiri şi felicitări
cu ocazia venirii mele pe lume. Leigh a adus o zebră uriaşă de
pluş cu o fundă violet legată în jurul gâtului. Era confecţionată
doar din materiale organice, aşa scria pe etichetă, iar aceasta
era din material reciclabil 100%. Chiar şi acum zebra se află la
capătul patului meu, e o prezenţă impresionantă, toţi prietenii
m-au întrebat de ea când au intrat prima dată în camera mea.
Prietenii lui Leigh i-au adus lui Cadence animale ciudate din pluş
si jucării zornăitoare din lemn, simple şi elegante. Mama i-a dăruit
un ursuleţ uriaş de pluş şi un set de salopete albastre cu nişte
camioane mici imprimate în faţă.
Apoi ne-am născut, brusc, am ieşit la aer şi la lumina puternică,
iar cordoanele ombilicale care ne legau de mamele noastre au
lost tăiate. Mama mergea acasă la Leigh şi stăteau amândouă în
spaţioasa ei cameră de zi, ascultând un CD cu Enya la sistemul stereo
performant al lui Leigh şi alăptându-ne pe o canapea extensibilă.
Apoi, destul de repede, ne-au văzut târându-ne pe podeaua de
lemn, stând pe burticile noastre dolofane, întinzându-ne după
jucăriile împrăştiate pe covor, stând în picioare, împiedicându-ne,
crescând cu repeziciune. Din două ovule, am ajuns doi bebeluşi,
apoi doi sugari, apoi doi copii.
Nu eram cu nimic deosebită când eram mică. Semănăm foarte
mult cu mama; nu eram chiar aşa de timidă cum a fost ea, dar nici
prea sociabilă. Nu iniţiam niciodată jocurile cu prietenii mei când
veneau la mine acasă; îi salutam politicos, le arătam unde-mi ţineam
jucăriile şi aşteptam să-mi spună ei ce să fac. Dacă era vreo ceartă,
16
M. Anjelais
dădeam fuga la mama şi-mi ascundeam căpşorul la pieptul ei ca
să evit conflictul. în timp ce copiii de vârsta mea erau ocupaţi să-şi
smulgă jucăriile unul din mâinile altuia şi să se pălmuiască doar
din curiozitate, eu deja înţelegeam că unele lucruri îi fac pe oameni
să se simtă rău sau îi rănesc. Empatia a fost, probabil, singurul
meu talent - n-am arătat niciodată vreo înclinaţie specială în alt
domeniu.
Cadence, pe de altă parte, era unul din acei copii care-i uimea
pe toţi. Era un artist excelent, chiar şi când era mic. Când eu
de-abia desenam siluete omeneşti ca nişte beţigaşe puse laolaltă,
el desena portrete minunate, ca un copil-minune. Aşa stăteau
lucrurile aproape în fiecare aspect al vieţilor noastre: în timp ce
eu încă mă bâlbâiam şi vorbeam ca un bebeluş, el uimea lumea
cu frazele lui lungi şi cu dicţia lui perfectă; în timp ce eu încă mă
ţineam de fusta mamei, el era complet independent şi întotdeauna
obţinea ce-şi dorea. în timp ce eu eram o fetiţă micuţă şi plinuţă,
cu părul şaten, de nerecunoscut în mulţimea de fetiţe din lumea
întreagă, el era o minune de copil, cu faţa albă şi ascuţită, încadrată
de un păr blond şi ondulat, ca al lui Leigh şi cu ochii aprigi de un
albastru glacial.
întotdeauna m-am simţit cam prostuţă în preajma lui. Eram
pur şi simplu prea banală, în timp ce el era întruchiparea talentului
şi a frumuseţii, trecând prin viaţă şi uimind pe toată lumea cu
măreţia lui. Nu l-am urât niciodată pentru că mă făcea să mă simt
inferioară lui; îl adoram la fel cum mama a adorat-o pe Leigh când
a întâlnit-o la locul de joacă cu mulţi ani în urmă. Mi-1 imaginam
strălucind, întotdeauna strălucind. Dar lumina poate fi orbitoare,
îţi poate intra atât de tare în ochi, că nu-ţi dai seama ce se află în
spatele ei - şi atunci, ca o maşină cu farurile aprinse, te loveşte cu
viteza maximă.
Tata a fost cel care a observat ceva ciudat când aveam cinci ani.
Eu şi Cadence ne aflam în curtea din spatele casei, în timp ce Leigh
si mama erau înăuntru, la un ceai. Tata s-a oferit să ne scoată afară
la joacă şi să ne supravegheze. Nu-mi amintesc exact ce făceam,
FLUTURI STRIVIŢI
17
doar că, la un moment dat, a apărut un fluture frumos colorat şi a
început să danseze deasupra ierbii, în sus şi-n jos, în sus şi-n jos.
S a oprit pe o floare, apoi iar şi-a luat zborul, îndreptându-se în
toate direcţiile cu aripile lui albastre şi irizate ce reflectau lumina
soarelui. Era cel mai frumos lucru pe care îl văzusem vreodată. Am
lugit după plasa de prins fluturi, dar, când m-am întors, Cadence
îl prinsese deja cu mâinile goale. Am fost încântată. Nu ştiam ce
avea să urmeze.
- Uită-te la el, Sphinx, nu cred c-am mai văzut unul din ăsta
până acum, mi-a spus tata. Nu-i aşa că-i drăguţ? Cadence, desfă-ţi
palmele un pic să-l vadă şi Sphinxie.
M-am aplecat nerăbdătoare deasupra palmelor lui Cadence care
erau făcute căuş. Şi-a răsfirat uşor degetele. Fluturele stătea calm,
cu picioruşele lipicioase întinse şi cu trompa răsucită gustând
pielea lui Cadence. Aripile-i sclipeau, amintindu-mi de poveştile
cu zâne. Am întins un deget ca să-l ating.
Cadence şi-a ridicat privirea, ochii lui albaştri străluceau. Apoi
şi a strâns palmele şi am auzit cum fluturele e strivit.
- Cadence! a strigat tata şocat, iar eu am început să plâng.
La cinci ani, cât aveam atunci, acesta era cel mai îngrozitor
act de violenţă la care am asistat. N-am mai fost aşa de şocată în
toată viaţa mea. Cadence se holba la noi, cum plângeam în hohote
ţinându-mă de pantalonii tatei, la ochii tatei, la gura lui strâmbată
de dezgust. Şi-a desfăcut palmele şi resturile din corpul fluturelui
erau împrăştiate. Aripile şifonate i-au căzut. Cadence s-a mai
holbat la noi pentru o clipă şi şi-a mijit ochii de parcă ar fi citit un
pasaj dificil dintr-o carte. Apoi, brusc, s-a uitat la mâinile lui şi a
izbucnit în lacrimi, exact aşa cum am făcut şi eu.
Tata ne-a dus pe amândoi în casă. Mamele noastre ne-au luat în
braţe şi ne-au mângâiat, în timp ce tata le explica ce s-a-ntâmplat
în curte. Mi-am acoperit urechile cu mâinile. Gândul la fluturele
strivit îmi facea rău.
- N-ai vrut să-l omori, nu-i aşa, Cadence? l-a întrebat Leigh,
ştergându-i lacrimile de pe faţă cu mâneca de la cămaşă.
18
M. Anjelais
- Nu, i-a răspuns Cadence.
Lacrimile pe care Leigh i le-a şters n-au fost înlocuite de altele;
în timp ce eu plângeam de mama focului, el părea să fi rămas fără
lacrimi. N-avea nicio grijă, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic.
- Nu ştiam ce-o să se întâmple, i-a spus el, voiam să văd ce o să
se întâmple.
Leigh l-a luat în braţe ca să-i poată spăla mâinile la chiuveta din
bucătărie.
- Acum ştii, i-a spus ea. Să nu mai faci aşa ceva niciodată.
- Bine, a spus el.
Leigh i-a dat un prosop ca să-şi şteargă mâinile. Şi le-a şters şi
a aruncat prosopul pe podea. Eu încă plângeam cu faţa lipită de
gâtul mamei.
După ce Leigh şi Cadence au plecat, m-am uitat la desene
animate, când i-am auzit pe părinţii mei vorbind în bucătărie.
Aceasta era deschisă spre living, aşa că puteam auzi tot ce-şi
spuneau - credeau că eram prea acaparată de desene şi nu mai
eram atentă la altceva.
- E ceva în neregulă cu copilul ăla, a spus tata.
- N-a vrut să strivească insecta, l-a repezit mama.
Spăla vasele, ciocnind farfuriile una de alta în chiuvetă.
- Nu l-ai văzut, Sarah. A vrut. A vrut să omoare fluturele şi a
si facut-o.
- Are doar cinci ani, i-a spus mama.
- Tot atât are şi Sphinx. Dar are obiceiul să omoare fluturi?
- Nu, dar ea e mai sensibilă şi e fată. Băieţii sunt ciudaţi. Nu
m-ar mira ca un băieţel să strivească un fluture doar ca să vadă ce
se întâmplă cu el.
- Ştia ce se va întâmpla, a insistat tata.
- Ai văzut cum a plâns după aceea? l-a întrebat mama. I-a părut
rău.
- Nu prea cred. Când eram afară, Sphinxie a început să plângă
prima, apoi s-a pus pe plâns şi el. Era ca şi cum ar fi înţeles că
trebuia să plângă de-abia după ce a văzut-o pe ea. Altfel, nu
FLUTURI STRIVIŢI
19
red c-ar fi vărsat nici măcar o lacrimă. Fă-mi o favoare, Sarah .upravegheaz-o pe Sphinxie când Leigh nu mai e lângă el, bine?
Poţi să faci asta pentru mine? Nu-i mai lăsa să se joace singuri.
M-am întors încet spre televizor, fixându-mi privirea pe formele
strălucitoare care se mişcau. Chiar dacă aveam doar cinci ani,
ştiam despre ce vorbea tatăl meu; am observat şi eu acel lucru.
Fra ceva în ochii lui. Ardeau, străluceau aşa de tare şi de rece, ca
lumina soarelui reflectată de gheaţă. Toată lumea iubea ochii lui
( ladence, oamenii spuneau mereu cât de frumoşi şi de ciudaţi erau.
( !ât de extraordinari. Dar câteodată mă gândeam că banalitatea
era mai bună. A fost pentru prima dată în viaţa mea când mi-am
dat seama că ceva putea fi atât de ciudat încât să fie stricat, atât de
extraordinar încât să fie greşit.
V
Cadence n-a mai omorât niciun fluture, iar mama a spus că şi-a
învăţat lecţia. Cu toate astea, ne-a supravegheat cu grijă, aşa cum
i-a cerut tata. O vreme, m-a enervat acest lucru; îmi amintesc că nu
mă puteam gândi la altceva decât la incidentul cu fluturele când o
vedeam stând cu ochii pe noi. M-a supărat aşa de tare că, pentru
o vreme, Cadence n-a mai fost prietenul meu care strălucea.
Dar, nu după mult timp, amintirea aceea a început să mi se
şteargă din minte. Încet-încet, zilele ce treceau au împins acele
imagini în adâncul minţii mele ca pe nişte haine vechi dosite
undeva, într-un dulap şi lăsate acolo, prăfuite şi uitate. Am decis
că mama ne supraveghea doar pentru că aşa erau toate mamele,
un pic nebune. Iar Cadence a reînceput să strălucească - mai
puternic ca niciodată. Avea o intensitate unică: nu era hiperactiv ca
unii copii mici, ci; pur şi simplu, avea o energie care prindea viaţă
datorită unui fel de foc. Leigh ne zicea că profesorii lui i-au spus
că, într-o zi, Cadence sigur va realiza ceva măreţ.
Dar mai era ceva în neregulă, deşi nu înţelegeam ce. Poate era
ceva în legătură cu personalitatea mea, aşa credeam atunci; aveam
tendinţa de a urma pe oricine voia să mă dirijeze. Iar Cadence
era un lider excelent, chiar şi la şase ani. El ştia întotdeauna ce
jocuri ar trebui să jucăm. Erau întotdeauna cele mai captivante,
cele mai bune jocuri pe care le-am jucat vreodată, în cele mai
palpitante vremuri pe care le-am trăit. Când plecam de la Cadence,
FLUTURI STRIVIŢI
21
întotdeauna eram într-o stare euforică, de parcă m-ar fi primit în
lumea lui strălucitoare.
- Cadence, spuneam eu adesea, e cel mai bun prieten al meu!
- Ştiam că aşa o să fie, îmi răspundea mama, fericită, gândindu se, cred, la planul pe care şi-l făcuse.
Eu şi Cadence am crescut auzindu-ne mamele cum ne povesteau
ca şi-au plănuit ele vieţile într-o fortăreaţă improvizată dintr-o
i urte, dar, pe atunci, ştiam doar primele părţi ale poveştii. Cred că
nu ne-au spus despre partea cu nunta pentru că au crezut că ar fi
fost prea ciudat la vremea respectivă. Poate ea şi Leigh îşi imaginau
i a ne vor zice ultima parte a poveştii într-o Zi a Recunoştinţei,
m timp ce copiii mei şi ai lui Cadence vor alerga în jurul nostru.
Poate.
Cu toate astea, Cadence nu era tot timpul chiar cel mai bun
prieten. Erau zile când mai greşeam şi eu, când nu mă jucam după
regulile lui sau nu aveam chef de joacă deloc. în acele zile, ochii
Ini strălucitori ieşeau din orbite, soarele lor aprig răsărea peste
deşertul rece şi albastru şi părea mult mai înalt şi mai mare decât
mine. Era puternic, înspăimântător şi pretenţios. Dar, în acelaşi
timp, încă era prietenul meu strălucitor: voiam să-i fac pe plac în
toate. Trebuia să fac totul cum voia el şi numai cum voia el. Iar
dacă nu făceam aşa, inteligenţa lui uimitoare, pe care toată lumea o
uimiră, era de-a dreptul diabolică. Putea minţi de parcă era agent
sub acoperire, îmi făcea necazuri şi tot el ieşea basma curată.
- Te urăsc! i-am strigat odată.
Mi-am dat seama pentru a nu ştiu câta oară că m-a folosit sau
ni a jignit. El doar se holba la mine, rece şi nemişcat.
Cadence, am strigat către mama mai târziu în ziua aceea, nu
mai este cel mai bun prieten al meu!
Uneori avem neînţelegeri cu prietenii noştri, mi-a spus mama,
rezonabilă. O s-o rezolvi şi pe-asta cumva.
Şi întotdeauna le rezolvam, într-un fel. Următoarea zi de joacă
venea şi toate amintirile minciunilor şi a felului în care mă domina
se ştergeau ca amintirea fluturelui, îndată ce-mi deschidea uşa din
22
M. Anjelais
faţă a elegantei case a lui Leigh şi ieşea nerăbdător pe verandă,
facându-mi cu mâna şi strigându-mă pe nume.
Am avut o petrecere comună când am împlinit şapte ani,
stabilită între datele noastre de naştere. A fost ideea mamelor
noastre (voiau să cinstească a şaptea aniversare a mamei, când
Leigh i-a dăruit căluţii de jucărie), dar nu ne-a deranjat - cel puţin,
pe mine. Nu ştiu ce credea Cadence despre asta, dar mi-a zâmbit şi
m-a îmbrăţişat spunându-mi că de-abia aştepta petrecerea noastră.
Mi-a spus că-şi dorea un şevalet cum au pictorii adevăraţi. Eu
voiam păpuşi Bărbie.
Petrecerea s-a ţinut acasă la Leigh şi mi-a rămas în memorie
pentru totdeauna. Chiar şi după atâţia ani, îmi pot aminti fiecare
detaliu: culorile strălucitoare ale ambalajelor de hârtie în care erau
învelite darurile îngrămădite lângă uşa din spate a casei, tortul
uriaş din vanilie şi ciocolată, zâmbetele mamei şi ale lui Leigh,
care stăteau lângă noi şi ne priveau cu o mândrie atotcunoscătoare.
Peste tot erau baloane de toate culorile curcubeului, ridicându-se
şi coborând uşor la adierea vântului. Invitaţii noştri, o grămadă de
băieţi şi fete de la şcoală, roiau în jurul leagănelor din curte. Dar
când m-am îndreptat spre ei, încercând din răsputeri să mă alătur
şi eu distracţiei lor, am putut să văd doar o singură persoană.
Cadence se dădea într-unul dintre leagăne, îşi facea vânt mai
tare decât băiatul de lângă el, mai tare decât orice copil pe care
l-am văzut vreodată legănându-se. Strălucea de parcă ar fi captat
lumina soarelui. în clipa aceea mi s-a părut ireal, ca un prinţ din
poveşti. Mă minunam că eram la petrecerea noastră, că ziua aceea
era a mea, la fel de mult ca şi a băiatului strălucitor din leagăn. S-a
uitat în jos şi m-a văzut stând acolo, cu capul puţin lăsat pe spate,
contemplându-1. Apoi a sărit din leagăn şi, pentru o clipă, chiar am
crezut că zbura, plutind deasupra mea. A fost ceva magic.
- Hai să plecăm de-aici, Sphinxie, mi-a spus el, când a aterizat
în faţa mea. M-a luat de mână. Vreau să mă joc doar cu tine.
Şi m-a dus departe de leagăne, departe de copii, în lumea lui
imaginară până s-a terminat petrecerea. L-am urmat până la
FLUTURI STRIVIŢI
23
marginea curţii într-o aventură a jocurilor de roluri până când
iu*-au chemat mamele noastre să ne întoarcem la oaspeţi şi să ne
desfacem cadourile.
La puţin timp după petrecerea noastră, au apărut problemele
în căsnicia lui Leigh. N-a fost una foarte fericită de la început, dar
a mers din rău în mai rău după petrecerea aceea. Au mers la un
i onsilier matrimonial care i-a ajutat să mai stea împreună o vreme,
dar, în cele din urmă, n-a mai contat. S-au tot certat, s-au tot luptat
unul cu altul, până când au intentat divorţul. Când eu şi Cadence
aveam zece ani, soţul lui Leigh şi-a cumpărat, în sfârşit, o casă şi
a început să-şi facă bagajele ca să plece. Leigh a venit la noi, a stat
in bucătăria care era mult mai mică decât a ei şi a plâns pe umărul
mamei. Toţi anii ei de luptă şi zbucium au dus-o la un divorţ urât
dr lot. Cadence nu mai avea voie să-si viziteze tatăl.
într-o zi, chiar când familia lui trecea prin momentele acelea
grele, am mers la Cadence să mă joc cu el. Am urcat până în
•lonnitorul lui, pictat cu copaci şi cerul înstelat. Mama a uitat să ne
supravegheze îndeaproape. Cadence stătea pe patul lui, iar eu - pe
IM><Jea. Asta era regula asupra căreia el insista de câteva săptămâni:
iui aveam voie în patul lui, nu aveam voie să-i ating nici măcar
plapuma. într-un fel, situaţia mi se părea acceptabilă atunci, chiar
dacă, privind în urmă, îmi dau seama că regulile lui erau doar un
mod de a-şi arăta puterea asupra mea.
Lata pleacă de-acasă, m-a informat el, legănându-şi picioarele
(Irsculţe şi subţiri înainte şi-napoi.
Problema plecării tatălui mă neliniştea. Mama îmi explicase
• um era cu divorţul, dar tot nu-mi plăcea ideea. îmi iubesc tatăl,
mloldeauna l-am iubit şi, la zece ani, ideea că taţii puteau să plece
pur şi simplu undeva, departe, mă îngrozea,
îmi pare rău, i-am spus.
Si a privit picioarele mişcându-se înainte şi-napoi. Apoi şi-a
i ui icat privirea şi ochii-i ardeau.
Mie nu-mi pare rău, mi-a spus el.
>
24
M. Anjelais
Făcea asta câteodată, te privea drept în ochi şi-ţi trântea nişte
vorbe îngrozitoare. înainte de asta, mi-a spus că ar fi vrut ca un băiat
de la şcoala lui să moară şi că ar fi vrut să-i taie degetele unei fete
care i-a luat creionul la ora de desen. întotdeauna mă cutremuram
când spunea asemenea lucruri, dar nu l-am pârât niciodată, pentru
că ştiam că dorinţele sunt diferite de realitate. Câteodată, şi eu
îmi doream ca cineva să plece şi să nu se mai întoarcă sau să i se
întâmple ceva rău vreunui copil care m-a rănit. Era vreo diferenţă
între dorinţele mele şi vorbele lui Cadence? Nu ştiam.
- Nu-ţi pare rău? l-am întrebat eu încet. Mie mi-ar fi dor de
tatăl meu dac-ar pleca.
- Mie n-o să-mi fie, mi-a spus el şi a sărit uşor de pe pat. A ţipat
o dată la mine.
Ăsta era încă un lucru specific lui Cadence: el niciodată nu uita şi
nu ierta. Greşelile faţă de el erau scrise cu cerneală permanentă în
mintea lui şi nu puteau să fie şterse niciodată, nici într-un milion
de ani.
- Oh, i-am zis eu, nesigură.
Cadence era aplecat deasupra biroului lui, cotrobăind printr-un
sertar.
- Hei, Cadence, am zis eu, dornică să schimb subiectul, ce
facem astăzi?
Cadence s-a întors de la biroul lui şi s-a uitat la mine.
- O să-ţi spun mai târziu, mi-a zis, acum uită-te la chestia asta.
Ţinea ceva în mână. Când a apăsat un buton de pe o parte, s-a
ivit o lamă argintie. Clic.
- Ai voie să umbli cu aşa ceva? l-am întrebat eu, holbându-mă
la cutit.
S-a aşezat din nou pe pat, legănându-şi picioarele ca mai
devreme. Ar fi trebuit să fug atunci, dar, brusc, corpul nu mi-a mai
fost sub stăpânirea mea. Membrele îmi erau grele. îmi amintesc
că m-am simţit lipită de podeaua dormitorului lui de parcă m-a
paralizat când mi-a arătat lama aceea.
- E al tatălui meu, mi-a spus el.
- Ştie că-i la tine?
y
FLUTURI STRIVIŢI
25
Şi-a înclinat capul într-o parte.
- Da.
Ştiam că minţea, dar mai ştiam din experienţă că era mai bine să
iui-1contrazic. A apăsat din nou pe buton şi lama a dispărut. Clic.
- Ce vrei să faci cu el? l-am întrebat.
Nu m-am speriat la-nceput. Am fost un copil ocrotit: n-aveam
voie să mă uit la emisiunile violente de la televizor şi tata nu asculta
niciodată ştirile în prezenţa mea. Nu puteam să mi-1 imaginez pe
< adence făcând ceva rău cu acel cuţit. Dar am îngheţat simţind că
era ceva în neregulă şi am simţit un disconfort în stomac.
- Nu ştiu, mi-a spus el relaxat.
- Ar trebui să i-1 dai înapoi tatălui tău până nu observă că-i
lipseşte, i-am spus eu, apoi mi-am dat seama - prea târziu, că
locmai această frază îi arăta că eu credeam că mă minţea.
Şi-a ridicat privirea de pe lamă şi albastrul ochilor lui s-a
micşorat, devenind tot mai strălucitor. Era ca bliţul unui aparat de
lotografiat, destul de strălucitor încât să-ţi rănească ochii.
Nu-i lipseşte, Sphinxie, mi-a spus el. Tata ştie că-i la mine.
Eu... am încercat să-i spun ceva, dar m-a întrerupt brusc.
Eşti atât de proastă, Sphinx, mi-a spus Cadence ferm convins.
I şti aşa de tâmpită! Singurul motiv pentru care crezi că mint e că
eşti prea proastă. Eşti aşa de proastă, că nici nu ştii să inventezi
)ot uri pentru petrecerea ta.
Feţişoara lui perfectă a devenit dintr-odată urâtă. Am mai
hecut prin aşa ceva şi înainte: crizele lui neaşteptate, jignirile şi
umilirea la care mă supunea mă loveau în cap ca nişte bombe.
Nimeni nu te place, Sphinx, pentru că nimeni n-ar putea să
placă pe cineva ca tine. Nici tatăl tău nu te place, Sphinx. Nici
măcar mama ta.
Am îngheţat, jignită din nou, şocată, ca întotdeauna, că ase
menea cuvinte oribile puteau ieşi din gura cuiva... pe care cumva
mcă îl credeam perfect. Apoi, brusc, mi-am amintit ce s-a-ni.unplat la şcoală: o femeie a venit la noi în clasă să ne vorbească
despre pericolele intimidării. Huliganii, ne-a spus ea, te pot răni
26
M. Anjelais
lovindu-te sau spunându-ţi cuvinte jignitoare. Ar putea să mintă
ca să-ţi facă necazuri. S-ar putea să te facă să simţi că n-ai nicio
valoare. Trebuie să-i înfrunţi ca să-i opreşti.
- Sphinx, a continuat Cadence, nu contează că am luat cuţitul
ăsta fără ştirea tatălui meu. Merit să-l am. Sunt mai bun decât tine,
Sphinx. De-asta îl merit. Sunt mai bun decât tine. Pot să fac orice
vreau. Pot să-ţi fac orice vreau. Eşti a mea, Sphinx.
Vorbea rapid, foarte rapid şi se apleca spre mine. Creştea cu
fiecare clipă, era tot mai înalt, ca un zgârie-nor ridicându-se
deasupra unui peisaj rural. M-am retras din faţa lui, ameţită. „Eşti
a mea, Sphinx.<c
Cel mai important lucru pe care trebuia să-l ştim despre
intimidare, spunea femeia care ne-a vorbit la şcoală, era că trebuia
s-o raportăm unui adult. Un adult putea opri intimidarea, aşa că
cel mai important lucru era să-i spun despre ea unui adult. M-am
ridicat de pe podea şi-am stat sub zgârie-nor.
- O să te spun, i-am zis cu voce tremurândă. O să te spun că ai
cutitul ăsta.
Ochii îi scăpărau. Şi-a încleştat pumnii, iar degetele lui subţiri
s-au strâns de mânie. A sărit de pe pat, iar furia i-a dispărut de pe
faţă, ca să fie înlocuită de un vid rece precum cel de pe chipul unei
statui. Clic. Briceagul s-a deschis şi, pentru o fracţiune de secundă,
am văzut pereţii dormitorului reflectându-se în suprafaţa lucioasă
a lamei, luminaţi de razele soarelui care intrau pe fereastră.
Nu m-am mişcat când s-a îndreptat spre mine, nici când m-a
prins de păr, ţinându-mi astfel capul prizonier în mâinile lui. Nu
m-am mişcat nici când lama rece ca gheaţa mi-a alunecat pe faţă,
la nici doi centimetri sub ochi.
Nu m-a durut la început, pentru că, în acele clipe goale de
dinainte ca durerea mistuitoare să mă copleşească, mă uitam în
ochii lui Cadence, în ochii lui goi, frumoşi şi înspăimântători. S-a
holbat la mine cum n-o mai făcuse până atunci, iar degetele lui
mi-au strâns părul atât de tare, că am avut impresia că n-o să-mi
mai dea drumul niciodată.
>
FLUTURI STRIVIŢI
27
Apoi a ridicat lama, mi-a dat drumul la păr şi, de-abia atunci
l.iţa mea a fost sfâşiată de o durere agonizantă, de parcă ar fi fost
declanşată de eliberarea din strânsoare. De parcă nu m-ar fi durut
de loc dacă m-ar mai fi strâns puţin sau dacă s-ar mai fi uitat la
mine. „Eşti a mea, Sphinx“, a răsunat încă o dată vocea lui în
mintea mea.
Apoi tot ce ştiu e că am început să ţip şi să urlu şi că sângee? mi curgea de pe faţă pe mâini, în timp ce el stătea, împietrit, cu
*uţitul în mână. Apoi paşii mamelor noastre s-au auzit pe scări.
Au deschis larg uşa de la dormitor şi le-am zărit o clipă pe prag,
t u chipurile şterse şi palide; mama a venit spre mine, m-a luat în
l»i aţe şi am prins-o de cămaşă. Când m-am agăţat de ea, sângele i-a
11 opit cămaşa şi nu mi-a venit să cred că se scurgea din mine. Mi
. a făcut rău. Inima-mi bătea aşa de repede, că simţeam că o să-mi
ară din piept. îmi amintesc bine cum a fost pentru că, dacă mă
gândesc prea mult la partea asta, inima îmi bate la fel.
Leigh l-a apucat pe Cadence de braţ, iar el a scăpat cuţitul
/batându-se să iasă din strânsoarea ei, trăgându-şi braţul în toate
<11 recţiile.
Mă doare mâna, mami! ţipa Cadence cu vocea ascuţită şi cu
0 inocenţă rănită în glas.
Ce-ai făcut? striga ea cu vocea răguşită şi-l scutura. Cadence,
cc-ai făcut?
Lacrimi îi izvorau din ochi şi-i curgeau pe faţă şiroaie.
O să te faci bine, Sphinxie, mi-a spus mama cu voce
1imiurândă, în timp ce-şi apăsa mâna pe obrazul meu acoperit cu
<>i oşeaţă caldă şi umedă. O să te faci bine, ştii? E bine. O să te faci
bine în curând.
îi auzeam vocea de departe, ca un ecou.
M-am uitat peste umărul ei la Cadence, care se smucea când
Leigh îl scutura cu înverşunare, de parcă ar fi putut cumva să-l
mloarcă în timp şi să îi şteargă fapta. Se uita fix în ochii mei şi
ini am zis cu disperare: „Nu-i pare rău“. Obrazul tăiat îmi zvâcnea.
28
M. Anjelais
Apoi am revăzut fluturele strivit în mâinile lui şi nu mi-a
venit să cred că mi s-a părut o faptă rea. Nu mi-a venit să cred că
oamenii puteau tăia pielea semenilor lor în felul acela, nu mi-a
venit să cred cât de tare mă durea faţa. Nu mi-a venit să cred cât de
tare m-a strâns şi cum s-a uitat la mine, de parcă aş fi fost singura
fiinţă de pe faţa pământului. Şi-am auzit briceagul deschizându-se
şi închizându-se de mai multe ori. Clic. Clic. Clic.
Am avut nevoie de cincisprezece copci în partea de sus a
obrazului, chiar sub ochi. Ar fi trebuit să fiu recunoscătoare că n-a
ţintit mai sus, fiindcă aş fi rămas cu un ochi, dar nu eram. Cum
puteam să fiu recunoscătoare când simţeam că mi se rupe faţa-n
două? Doctorul ne-a spus că fiind o tăietură adâncă, voi rămâne
»u eicatrice. Şi chiar după ce sângerarea mi s-a oprit şi mi s-au pus
i opcile, tăietura a rămas ca o linie de durere cruntă, roşiatică şi
lierbinte arzându-mi obrazul. Iar asta nu era tot.
Mai era ceva, un sentiment pe care nu-1 înţelegeam creştea în
pieptul meu. Ştiam că am fost rănită, că trebuia să fiu supărată pe
< adence pentru ce mi-a făcut. Şi cred că aşa şi eram, dar sub stratul
»k ela subţire de emoţii tipice, un entuziasm incredibil de ciudat mă
• uprindea la gândul că voi avea acea cicatrice pentru totdeauna.
Mi-a spus că eram a lui şi-acum aveam un semn permanent
• .11 e să dovedească lucrul acesta. Un semn de-a lungul feţei ca să
amintească tuturor prin ce-am trecut - ca să-mi amintească mie că
n am legată de Cadence, că, practic, şi-a scris numele pe mine ca şi
i um aş fi fost unul dintre desenele lui. Nu prea înţelegeam atunci
»< însemnau toate astea. în fond, eram destul de micuţă.
Când ne-am întors de la spital în acea zi, mama părea atât de
bătrână! îmbătrânise cumva pe drumul dintre sala de consultaţie
«Im spital şi pragul casei noastre. M-a sărutat pe frunte şi şi-a cerut
30
M. Anjelais
iertare în repetate rânduri pentru ce mi s-a întâmplat. Lacrimile i
se prelingeau pe părul meu.
- Trebuia să-mi fi dat seama, Sphinxie, mi-a spus plângând
şi strângându-mă la piept. Tăticul tău are întotdeauna dreptate,
tăticul tău ştie mai multe decât mine.
Tata m-a îmbrăţişat şi el şi m-a ţinut strâns la piept multă vreme
după ce ne-am întors de la urgenţă, dar nu putea să-mi privească
faţa. A plecat de-acasă trântind uşa după el, un eveniment unic în
viaţa noastră. Nu l-am mai văzut niciodată purtându-se în felul
acela până atunci şi nici după aceea. Tata nu e genul de om care
să-şi ia lumea-n cap la nervi.
- Nu-i vina ta, mamă, i-am spus eu cu o voce slabă, după ce
farurile maşinii tatălui meu s-au îndepărtat de casă şi au dispărut
de pe şosea înghiţite de întuneric. Cadence e aşa de bun!
- Ce vrei să spui? m-a întrebat ea.
- E pur şi simplu atât de bun, i-am spus, poţi să-ţi dai seama...
apoi mi-a pierit vocea şi n-am mai fost în stare să pronunţ ce
voiam să-i spun.
Mama m-a trimis la culcare şi mi-a citit povestea preferată de
trei ori, chiar dacă ar fi trebuit să nu-mi mai placă pentru că, mai
devreme în acel an, am decis că eram prea mare ca să mi se mai
citească poveşti înainte de culcare. Era vorba despre o prinţesă,
o poveste banală cu ilustraţii color în multe nuanţe de roz. După
noaptea aceea, n-a mai fost preferata mea şi n-am mai citit-o
niciodată, deşi cartea a mai rămas pe raft câţiva ani până când,
într-o zi, am pus-o într-o cutie şi am donat-o împreună cu o
grămadă de lucruri despre care credeam că sunt prea mare ca să le
mai ţin, printre ele aflându-se şi cărţi cu poveşti.
Când mama a terminat de citit, m-a întrebat dacă voiam să
doarmă cu mine şi dacă mai eram speriată. Am refuzat politicos şi
i-am spus că nu eram speriată. Şi chiar nu eram, la început. Eram
doar buimăcită. încă nu înţelegeam ce mi s-a-ntâmplat şi nici ce
era în mintea mea.
FLUTURI STRIVIŢI
31
Tata-i supărat pe mine? am întrebat-o pe mama când a ajuns
In pragul uşii.
- Nu, dulceaţă, nicidecum! Ce te face să crezi asta? m-a întrebat
<Mt făcând câţiva paşi înapoi în camera mea.
- A plecat când m-a văzut, i-am explicat.
N-a făcut asta fiindcă e supărat pe tine, mi-a explicat mama.
I doar furios că i s-a întâmplat ceva rău fetiţei lui pe care o iubeşte
loarte mult şi el n-a putut să împiedice acest lucru. Când tatăl tău
< furios, îi place să meargă singur undeva ca să se calmeze. O să se
întoarcă în curând. A intrat din nou în cameră şi iar m-a sărutat.
I şti sigură că nu vrei să rămân cu tine?
- Da, i-am spus. Nevoia ei de a mă alina începea să mă sperie,
Ix iitru că însemna că mi s-a întâmplat ceva cu adevărat îngrozitor.
Noapte bună, mamă, te iubesc.
- Şi eu te iubesc, mi-a spus şi-a plecat.
Dac-aş putea să mă întorc în timp şi să ţin în braţe fetiţa care-am
lost, aş face-o, pentru că acum ştiu că aveam cu adevărat nevoie
«Ir cineva care să stea cu mine în cameră. Dar atunci eram prea
•♦periată. Nevoia de a fi ţinută în braţe e înspăimântătoare uneori.
Şi-am rămas aşa. Stăteam singură-n pat, cu ochii deschişi şi mă
holbam la tavan. Ascultam sunetele provocate de mişcările mamei
l.i parter. Deschidea şi închidea frigiderul. Spăla vasele. Am auzit-o
plângând din nou. Apoi a sunat telefonul, chiar când îşi sufla nasul.
A răspuns şi i-am auzit cu greu vocea.
- Leigh, a spus ea, cu vocea înăbuşită.
M-am ridicat din pat. îmi doream atât de tare să ştiu ce-i va
.pune lui Leigh! Va fi supărată pe ea? Vor ţipa una la alta? Şi ce
.1 ntâmplat cu Cadence? Era pedepsit pentru ce mi-a făcut?
Am văzut la televizor o emisiune cu o fată care a ascultat
- onversatiile telefonice ale surorii ei adolescente de la un alt telefon
din casă. A facut-o în linişte şi sora ei nu şi-a dat seama. M-am
i ulicat din pat şi m-am furişat pe hol. Era un telefon în dormitorul
părinţilor mei, pe noptieră. Am ridicat încet receptorul şi mi l-am
lipit de ureche.
>
32
M. Anjelais
Era prima dată când faceam intenţionat ceva ce ştiam că nu
ar trebui să fac. Când aveam probleme în copilărie era din cauză
că, din greşeală, îi mai răspundeam obraznic mamei când eram
prea obosită sau mi-era foame. Nu eram genul de copil care să
facă intenţionat aşa-zise lucruri rele. Nici acum nu sunt. Dar în
noaptea aceea, totul era ciudat, aşa că am tras cu urechea, în ciu
da sentimentului de vinovăţie pe care am început să-l simt în
momentul în care degeţelele mele au atins telefonul.
- îmi pare atât de rău, Sarah, plângea Leigh la telefon. Oh,
Doamne, îmi pare atât de rău! Ar fi trebuit să-mi dau seama. Ar fi
trebuit să-l duc la un doctor sau aşa ceva... oh, Doamne! Sphinxie
e bine?
- Va rămâne cu o cicatrice, i-a răspuns mama.
- Oh, Doamne!
Leigh a început să plângă mai tare.
Acum plângeau amândouă şi aproape că mă aşteptam să curgă
apă din receptor pe umărul meu.
- Cum de nu mi-am dat seama? a întrebat-o Leigh cu vocea
deformată. Cum de n-am prevăzut asta? Pentru o clipă, s-a făcut
linişte şi nu se mai auzea decât ecoul nasurilor înfundate de la atâta
plâns. Apoi Leigh i-a spus printre lacrimi: Sarah, te rog, spune-mi!
cu ce-am greşit? Cu ce-am greşit?
j
- N-ai greşit cu nimic, i-a zis mama, cât de clar putea. Pentru
unele lucruri nu-i nimeni vinovat.
]
Aproape c-o auzeam cum îşi muşca buzele ca să se abţină să
nu-i spună că tata a observat ceva ciudat cu ani în urmă. Tatăl meu
a înţeles totul când a murit fluturele.
- Dar trebuie să fie vina mea, a continuat Leigh, aproape urlând.
Când un copil are probleme, e vina mamei lui... e vina mamei lui
că nu l-a crescut cum trebuie... e vina mea. Vocea îi era întreruptă:
Ce naiba am făcut? Spune-mi ce-am făcut, Sarah, tu trebuie să
ştii... tu ştii atât de multe! Ai crescut-o foarte bine pe Sphinxie, e
un copil foarte bun. Dar eu am greşit, Sarah... am greşit.
]
FLUTURI STRIVIŢI
33
Nu, înţelegi? Nu, i-a spus mama. S-a oprit din plâns. Ascult.i mă: poate crezi că e vina ta, dar nu e, înţelegi? Ai procedat
• o rect, înţelegi? Acum trebuie să-l ajuţi, Leigh! Poţi să faci asta.
Puteam s-o aud pe Leigh inspirând şi expirând greu, ca vântul
i i i limpui unei furtuni.
- Te iubesc, i-a spus mama.
- Nu vorbeşti serios, i-a răspuns, Leigh. Eşti supărată, Sarah,
l rebuie să fii supărată.
- Supărată? Bine, un pic. Dar sunt supărată pe mine pentru că
iui mi-am supravegheat copilul.
Cuvintele astea m-au zăpăcit, pentru că, dintr-odată, nu mai
ştiam cine era răspunzător pentru ce s-a-ntâmplat. înainte era
mai uşor: Cadence era cel cu cuţitul. Dar nu mama trebuia să mă
apere? Nu pentru asta existau părinţii? Dacă ne-ar fi supravegheat,
ii ar mai fi trebuit să fiu salvată, nu-i aşa? Simţeam un nod rece-n
gât.
Leigh a început să râdă, în felul acela slăbit şi prelungit în care
râd oamenii atunci când situaţia nu e deloc amuzantă.
- Am greşit, Sarah, a şoptit ea. Am distrus planul.
A început să râdă din nou.
- Oh, Leigh, i-a spus mama cu voce blândă.
Am închis telefonul. îmi simţeam obrazul strângându-mă din
*auza cusăturilor care-mi întindeau pielea, iar mintea mea era
intr-o stare la fel de proastă, fiind gata să explodeze din cauza
atâtor lucruri pe care nu le înţelegeam. Tăietura de pe faţa mea,
( icatricea pe care urma s-o am pentru totdeauna, băiatul care
mi -o făcuse, felul în care se uitase la mine când mă tăiase. M-am
întors în camera mea şi m-am băgat în pat. Mi se îngreuna pieptul
tic vinovăţie pentru că ascultasem conversaţia telefonică a mamei
inele. Ceea ce am auzit era foarte intim şi sincer. Ştiam că nu ar fi
vrut să le aud vorbind aşa cum au facut-o, plângând, ca două fetiţe
speriate.
După câteva minute, mama a venit în camera mea să mă
ve rifice şi, bineînţeles, eram încă trează, cu ochii deschişi. M-am
34
M. Anjelais
bucurat că era acolo, dar eram, în acelaţi timp, şi nesigură. Când
m-am uitat la ea, n-am ştiut ce să cred. Mă iubea şi o iubeam,
dar ea a ales să fie prietena lui Leigh, ea m-a lăsat singură cu
Cadence. Şi uite unde am ajuns, cu nişte cusături încrucişate pe
faţă şi împovărată cu atâtea sentimente contradictorii, că nu mai
înţelegeam ce mi s-a întâmplat. Sentimentele îmi oscilau între
groază şi ceva asemănător euforiei în timp ce-mi ridicam încet
mâna spre faţă şi-mi atingeam uşor tăietura cu vârfurile degetelor,
verificând-o ca să fiu sigură că era reală, şi nu vreo iluzie. N-am
mai fost niciodată aşa de confuză.
- Nu poţi să dormi, dulceaţă? m-a întrebat mama, aşezându-se
pe marginea patului.
- Mami, i-am spus cu vocea tremurândă, am făcut ceva ce nu
trebuia să fac.
Trebuia să-i mărturisesc, bineînţeles. Nu puteam să las noaptea
aia să devină mai ciudată decât era. Trebuia să lămuresc lucrurile.
- Ce-ai făcut?
- Te-am ascultat vorbind cu Leigh la telefon, i-am şoptit,
simţind cum mă fac mică de ruşine.
Mama şi-a închis ochii. Şi-a frecat tâmplele cu degetele.
- Nu-i nimic, dulceaţă, mi-a spus după aceea. Dar să nu mai
faci aşa ceva niciodată. E nepoliticos.
- Ştiu, i-am spus. Mă durea pieptul pe dinăuntru. Mi-am lins
buzele uscate. Mami, i-am spus cu o voce foarte, foarte scăzută,
cum a stricat Leigh planul? Eu şi Cadence suntem tot aici, voi încă
aveţi slujbele voastre, cum aţi spus atunci. Cum de l-a stricat?
- Oh, Sphinxie, mi-a spus mama izbucnind în lacrimi pentru
a mia oară în ziua aceea. E o prostie. Nu te mai gândi la asta. E o
prostie.
De-abia după câţiva ani mi-a spus că eu şi Cadence trebuia să
ne căsătorim, dar atunci doar şi-a muşcat buza.
După o săptămână, când ne-am mai revenit cumva din şocul
iniţial, am îndrăznit să ies afară cu mama ca să mă întâlnesc cu
FLUTURI STRIVIŢI
35
una. dintre prietenele mele la locul de joacă. Stătea cu capul în jos,
agăţată de bare şi a arătat spre obrazul meu.
Ce s-a-ntâmplat? m-a întrebat, legănându-se înainte şi-napoi
*ti ajutorul genunchilor.
M-am tăiat, am mormăit eu, ferindu-mi privirea şi sperând că
nu mi va mai pune alte întrebări.
Nu mă simţeam în stare să-i explic cum s-a întâmplat. Nu
voiam să ştie.
* Of, a spus ea. Te-a durut?
Foarte tare, i-am spus, simţind un nod în gât.
Prietena mea s-a ridicat ca să stea pe bare. Şi viaţa a mers mai
departe.
Mi-au scos copcile. Tăietura s-a transformat într-o cicatrice
Mibţire, o linie albă şi netedă pe partea de sus a obrazului, moale
la atingere. Leigh şi-a vândut casa din State şi s-a mutat de tot în
Anglia. O deprima vederea mea, a mamei mele, a tatălui meu. Nu
voia să piardă legătura cu noi, dar nu mai suporta nici să fie lângă
noi. Eu îi aminteam de eşecul pe care credea că l-a avut încercând
.1 I crească pe Cadence în aşa fel încât să fie un om cumsecade.
A rămas o foarte bună şi loială prietenă, chiar şi de la distanţă.
<> suna pe mama cel puţin de două ori pe săptămână şi-i trimitea
«* mailuri în fiecare zi. După o vreme, mama a întrebat-o dacă ar
vira să-i trimită poze cu mine îmbrăcată ca o indiancă pentru
piesa de teatru de Ziua Recunoştinţei. Leigh a fost de acord. I-a
i rlmis şi ea o poză, una cu Cadence stând într-un leagăn din curtea
*asoi lor din Anglia. Aveam doisprezece ani pe atunci. El mergea
la o şcoală privată şi făcea terapie cu un psiholog la sfârşit de
*aptămână. Nu mă deranja să văd poze cu el. încă strălucea foarte
tare, în ciuda a ceea ce mi-a făcut. La vremea aceea, era un fel de
Irgcndă pentru mine, era băiatul pe care cândva îl numeam cel mai
l»un prieten al meu, băiatul care m-a folosit şi care m-a însemnat
Io ntru totdeauna. A fost o perioadă în care obişnuiam să mă uit
m oglindă şi să-mi ating cicatricea cu vârful degetului întrebân<Iu mă dacă chiar băiatul cu părul de aur din pozele pe care Leigh
36
M. Anjelais
mi le trimitea mi-a facut-o. Băiatul acela chipeş care părea atât
de normal, pictând la şevaletul pe care l-a dorit atât de mult,
purtând uniforma ţeapănă a şcolii private la care mergea. Era real?
Dar Leigh era şi ea reală? Prietena elegantă a mamei care nu şi-a
crescut fiul cum trebuie şi care a stricat planul? Nu îi mai văzusem
de când aveam zece ani. întâmplarea aceea mi se părea mai mult o
scenă dintr-un film decât ceva ce s-a petrecut cu adevărat.
Şi chiar dacă timpul pare să se oprească după incidentele
traumatice, viaţa mergea înainte, iar eu creşteam. Am devenit o
adolescentă. M-am îndrăgostit pentru prima dată. Am mers la baie
într-o zi şi am descoperit o pată roşie în formă de inimă pe chiloţi.
Iar băiatul din pozele pe care le primeam cu regularitate creştea şi
el, înalt, subţire şi perfect ca întotdeauna.
Când aveam treisprezece ani, de Crăciun, Leigh şi mama au
făcut schimb de poze cu noi, ca de obicei. O poză cu mine a zburat
peste ocean spre Anglia, iar în plicul cu timbru de sărbătoare ne-a
venit o poză cu Cadence purtând o cămaşă roşie şi nişte blugi
strâmţi, desculţ, având în spate imaginea neclară a unui pom
de Crăciun presărat cu pete colorate şi luminoase din loc în loc.
Pentru o clipă care părea să nu se mai termine, după ce mama a
scos poza din plic, am înlemnit, holbându-mă la ea. Cârlionţii moi
care-i încadrau faţa erau uşor neclari şi-l luminau ca o aură. îşi
ţinea capul drept şi mândru, sprâncenele-i subţiri erau arcuite, iar
faţa îi era dominată de ochii albaştri şi reci.
Ochii lui erau unul dintre puţinele detalii pe care puteam să mi
le amintesc întotdeauna cu claritate, acei ochi reci care totuşi erau
plini de foc. Leigh ne-a spus că a înrămat poza cu mine, aşa că şi
noi am procedat la fel cu cea a lui Cadence. Prietenii invitaţi la
petrecerea de Crăciun m-au întrebat cine era în poză.
- E aşa de drăguuuţ, a cântat cea mai bună prietenă a mea de
atunci, Kaitlyn, luând poza ca să-l vadă mai bine.
- E fiul celei mai bune prietene a mamei mele, am spus eu,
jenată.
- Cum îl cheamă? m-a întrebat ea, ţinând încă poza-n mână.
FLUTURI STRIVIŢI
37
- Cadence, i-am răspuns.
Caaadence, s-a lungit ea. Ce nume fain! Chiar e drăguţ,
Nphinx. Vă vedeţi din când în când?
Nu, el locuieşte în Anglia, i-am spus. El mi-a făcut asta, am
ul.iugat, arătându-i cicatricea. Acum merge la psiholog.
A pus imediat poza la locul ei, de parcă ar fi ars-o la degete. Iar
«mi am vrut să-mi acopăr gura şi să-mi retrag cuvintele.
Era prima dată când îi povesteam unei prietene despre ce
mi s-a-ntâmplat. Fetele cu care-mi petreceam timpul au văzut
■k atricea, bineînţeles, dar niciuna nu m-a întrebat nimic. Probabil,
«iedeau că am avut vreun accident când eram mică, iar eu puteam
trăiesc bine-mersi şi fără să dau vreo explicaţie. Eram chiar
i «cunoscătoare că nu trebuia să fac acest lucru. în afară de faptul
• i ceea ce mi s-a întâmplat era ceva profund intim, mi se părea şi
pi ca şocant ca să fie înţeles cum trebuia. Credeam că oamenii o să
<onsidere întâmplarea aceea ca pe o dramă sau o crimă, ceea ce nu
era deloc adevărat. Nu voiam ca cineva să interpreteze lucrurile
m felul acela şi să-l vadă pe Cadence ca pe un personaj stereotipic
«Iintr-o poveste şocantă. Nu asta însemna el pentru mine, dar nu
pu(cam să fac pe nimeni să înţeleagă acest lucru. Nimeni nu putea
s i .iibă nici cea mai vagă idee despre ce însemna el pentru mine,
pentru că nimeni nu l-a văzut cum m-a privit când m-a tăiat.
Ochii lui Kaitlyn erau cât cepele.
Vorbeşti serios? m-a întrebat ea şoptit. E l... chiar el te-a tăiat?
Am dat din cap în semn că da. M-a strâns într-o îmbrăţişare
p« care nu mi-am dorit-o şi mi-a spus că puteam să vorbesc cu ea
•Irspre întâmplarea aceea oricând simţeam nevoia, apoi a schimbat
subiectul ciudat de rapid, fiind evident dornică să se gândească la
il(ceva. Iar eu voiam să mă întorc în timp, ca să retrag cele spuse.
Am simţit brusc o nevoie copleşitoare de-a mă duce la Cadence ca
•i mi cer iertare pentru ce-am zis.
M-am simţit vinovată că i-am spus că se trata, de parcă i-aş fi
11 «idat încrederea, de parcă informaţiile pe care le deţineam despre
• I erau un secret pe care mi l-a încredinţat numai mie şi erau
38
M. Anjelais
menite doar pentru urechile mele. Ştiam că nu trebuia să mă simt
aşa - în fond, nu mă putea auzi
dar m-am simţit neloială. Nu
puteam s-o învinovăţesc pe Kaitlyn că a observat poza lui, dat fiind
faptul că era un băiat frumos.
!
Mă gândeam adesea la ceea ce mi s-a întâmplat când eram mai
mică. Cunoşteam linia cicatricii mele la fel de bine ca povestea
planului mamei şi al lui Leigh. Dar nu conta. Mă simţeam bine
şi-aşa. Şi, din câte ştiam atunci, nu aveam să-l mai văd vreodată
pe Cadence.
j
A venit şi anul în care am împlinit şaisprezece ani, în toamnă.
Hram tot o fată ştearsă şi plinuţă, cu ochii căprui şi părul şaten
prins în coadă de cal. Nu-mi plăcea cum arătam şi, la vremea
*i«cea, îmi acopeream cicatricea cu fond de ten, cu care mă dădeam
in fiecare dimineaţă şi mă prefăceam că nu mai exista, că a dispărut
ml re timp şi nu mai trebuia să mă gândesc la cum mă făcea să mă
unt. Aveam un cerc restrâns de prieteni, dar era mai bine decât
nimic. Credeam că un băiat era îndrăgostit de mine şi jucam în
«după de fotbal a şcolii. Nu eram prea încântată de viaţa mea - de
exemplu, mi se părea că toate fetele, cu excepţia mea, aveau sau
imicar au avut un prieten - , dar eram destul de mulţumită.
M-am întors acasă de la primul antrenament cu echipa,
nnţindu-mă împlinită, dar cam murdară. Părul mi-era leoarcă de
mi doare, iar crampoanele ghetelor erau pline de noroi uscat pentru
• .i plouase cu o zi mai devreme. Mi le-am scos şi le-am lăsat la
Ini rare.
Când am intrat în bucătărie, mama vorbea la telefon. A ridicat
• ipul şi mi-a zâmbit, dar avea sprâncenele încruntate; din privirea
<i mi-am dat seama că oricine era la celălalt capăt al liniei o supăra.
M-am uitat îngrijorată la ea pentru o clipă, înainte să deschid
11 igiderul şi să-mi iau o sticlă cu apă. Apoi am mers până la masa
«Im bucătărie şi m-am aşezat, desfăcând capacul sticlei. Razele
icc i ale soarelui de toamnă intrau pe fereastra bucătăriei, parcă
40
M. Anjelais
dansând pe podeaua de faianţă. M-am uitat la unghiile mele: erau
scurte si roase. De fiecare dată când le lăsam să crească, mi se
rupeau, iar când îmi cumpăram din acelea false care se lipesc, îmi
cădeau. Am luat o gură de apă şi am privit-o pe mama plimbân- i
du-se încoace şi-ncolo prin faţa chiuvetei, oprindu-se din când în
când pentru a lovi cu unghiile în tejgheaua bucătăriei.
1
- E-n regulă. Poţi să mă suni oricând. Te iubesc. S-a oprit, cu
degetele îndoite pe marginea tejghelei, strângând-o uşor. Bine,
mai vorbim. Apoi a închis telefonul şi şi-a scuturat capul o dată.
După aceea s-a întors către mine, iar razele soarelui care intrau pe
fereastră i s-au împrăştiat pe chip. Fruntea îi era încruntată şi nu
mai era nicio urmă din zâmbetul pe care îl afişase în momentul în
care am intrat în bucătărie. Ceva sigur nu era în regulă. Cum a fost
la antrenament, Sphinxie? m-a întrebat, tot fără să-mi zâmbească.!
Te-ai distrat? Ce-ai făcut?
j
- A fost bine, i-am răspuns, ridicând din umeri. Am făcut
doar exerciţii azi. O să fie mai distractiv când o să jucăm un meci
adevărat. în fine, ce s-a-ntâmplat? Vorbeai cu Leigh la telefon?
- Da, mi-a spus ea, măsurându-şi vocea.
- Chiar aşa? Ce mai face?
Am mai luat o gură de apă. Puteam să-mi văd umbra mişcându-se pe podeaua bucătăriei.
- Trece printr-o perioadă destul de grea.
- Oh, am spus.
M-am liniştit un pic. Era tipic pentru Leigh; ori era supărată
din cauza comportamentului necorespunzător al lui Cadence la
şcoală sau îngrijorată pentru sănătatea lui. Multă vreme, am auzit
numai despre comportamentul de rebel al lui Cadence, deşi Leigh
şi-l explica prin faptul că era prea deştept ca să respecte regulile,
ca alţi copii - eram înclinată să fiu de acord cu ea. Dar, după o
perioadă, Leigh şi-a deschis sufletul faţă de mama şi i-a povestit
despre problemele de sănătate ale lui Cadence şi de-atunci acestea
au devenit principalul subiect de discuţie.
j
>
9
FLUTURI STRIVIŢI
41
La început, nu voia să vorbească; simţea că o împovărează
|x mama cu nesfârşitele ei poveşti despre ghinionul fiului ei.
IV atunci, spunea ea, nici nu se gândea prea mult la ele. Erau doar
nişte vânătăi. Uneori, oamenii se-nvineţesc şi nu-şi mai amintesc
• um s-au lovit. Dar vizitele la doctor şi analizele de sânge deveneau
‘Im ce în ce mai dese şi-atunci i-a spus mamei ce se întâmpla. Era
speriată.
- Ce mai face Cadence? am întrebat-o pe mama, văzând că
nu mi dă alte amănunte.
- La fel, mi-a răspuns ea.
Privirea i s-a îndreptat spre podea şi ne-am uitat amândouă la
umbrele noastre.
- Sphinx, i-au pus un diagnostic.
Mi-am ridicat privirea spre ea.
Are leucemie limfoblastică acută, a spus mama.
Nu înţelegeam ce însemnau ultimele două cuvinte, dar,
Ihneînţeles, ştiam ce era leucemia. O fată de la şcoală a avut şi i-a
•.»/ut tot părul în timpul tratamentului. Ştiam că a fost o experienţă
groaznică pentru ea şi mi-a fost greu s-o văd tot mai bolnavă până
• and n-a mai putut să vină la şcoală pentru o vreme. Dar s-a făcut
Line. S-a întors la şcoală purtând o perucă, dar avea să fie bine.
Când începe chimioterapia? am întrebat-o pe mama fără să
iii.i uit la ea.
Nu voiam să mă gândesc la ce-1 aştepta pe Cadence. Mi-am fixat
•M.irul meciurilor de fotbal pe frigider cu un magnet cu Mickey
Mouse.
Leigh spune că boala e în stadiu avansat. Nu prea sunt şanse
i răspundă bine la chimioterapie, mi-a şoptit mama din spatele
meu. M-am întors către ea.
Bine, dar o să-ncerce, nu-i aşa?
Din nu ştiu ce motiv, m-am simţit dintr-odată mai mică.
Nu, Sphinxie, mi-a spus mama. N-o să-ncerce.
De ce? i-am cerut o explicaţie, fiind şocată. Ce-au de pierdut
dacă încearcă?
42
M. Anjelais
- Cadence nu vrea.
Am simţit că mă sufoc. Cum de nu voia să lupte ca să
supravieţuiască?
- De ce nu vrea? am întrebat-o tremurând şi simţindu-mă
năucită.
- Nu cred că-1 va ajuta cu ceva, Sphinx.
- Cât i-au spus că mai are de trăit?
Mama şi-a acoperit gura cu mâna, cu ochii străfulgerându-i.
- Mai puţin de un an, mi-a şoptit.
A fost prima dată când am plâns pentru el. N-am mai facut-o
până atunci; în copilărie am plâns ore în şir din cauza lui, dar
niciodată pentru el. însă situaţia asta era diferită. Cadence era
special; nu putea să moară. Mama m-a îmbrăţişat de parcă aş fi fost
iarăşi mică, iar eu m-am uitat peste umărul ei, plângând.
- Leigh ar trebui să-l convingă să încerce, am insistat eu. Ar
trebui să-l convingă să încerce.
- Sphinx, în felul acesta se va simţi normal cât mai e posibil.
Va avea şansa să se bucure de timpul care i-a mai rămas fără
medicamente care l-ar face să vomite întruna, mi-a spus mama,
cu o voce uşor întreruptă. Cred că Leigh... Leigh crede că aşa e
mai bine.
Ţintuită locului, împietrită, holbându-mă peste umărul ei,
simţindu-mi lacrimile fierbinţi curgându-mi pe obraji, primul
gând care mi-a trecut prin cap a fost o amintire a felului în care
m-am holbat peste umărul mamei cu mulţi ani în urmă, în timp
ce-mi curgea sângele pe faţă din cicatricea care acum era curată.
Un straniu şi nedorit sentiment de uşurare m-a invadat: persoana
care mi-a facut-o ar fi plecat, ar fi plecat pentru totdeauna. Dar
băiatul genial care mi-a fost cel mai bun prieten şi care m-a orbit
cu lumina lui arzătoare - şi el ar fi plecat, şi mi-am dat seama că
voiam să-l văd pe acel băiat înainte să moară, că voiam să vorbesc
cu el pentru ultima oară în ciuda a ceea ce mi-a făcut. Dar cel care
m-a tăiat şi băiatul genial erau unul şi acelaşi, un paradox, exact ca
sentimentele care-mi umpleau pieptul şi gâtul. Următorul lucru la
FLUTURI STRIVIŢI
43
care m-am gândit a fost planul, planul de viaţă care a fost făcut şi
stricat şi nodul din gâtul meu s-a umflat şi mai tare.
- Mamă, i-am spus eu vorbindu-i apăsat, care era planul? Nu
ini-ai spus niciodată ce trebuia să se-ntâmple.
- Oh, Sphinxie, mi-a spus ea.
- Te rog, am insistat, scâncind fără să vreau. Haide, spune-mi,
ce trebuia să facem?
- Trebuia să vă căsătoriţi, mi-a spus ea cu vocea răguşită.
Un val năprasnic de răceală mi-a străbătut tot corpul şi deodată
m-am trezit că eu o ţineam în braţe pe mama, gândindu-mă la un
univers paralel în care n-aş fi fost tăiată, în care Cadence nu s-ar fi
îmbolnăvit şi în care ovulele care erau în mine în momentul acela,
inactive şi adormite în timp ce bunica lor plângea pe umărul meu,
•u fi devenit copii. Copiii lui. în loc de asta, bunica lor plângea
pentru o jumătate de plan, pentru prima ei cea mai bună prietenă,
pentru cel care trebuia să devină tată. Dar ce urma să se-ntâmple
cu mine? Cu mine, cea cu semnul lui Cadence pe faţă, dar fără
sa mai poată creşte pentru el, cu mine, cea care nu mai avea pe
nimeni care să înţeleagă planul şi să priceapă ce mi s-a întâmplat.
Aş fi vrut să-mi retrag întrebarea; nu voiam să ştiu partea asta a
poveştii.
în curând, m-am gândit, în curând va pleca pentru totdeauna.
Am îngropat planul în adâncul minţii mele şi m-am forţat să-mi
înghit nodul din gât. Şi deodată m-am simţit recunoscătoare
pentru poza lui cu pomul de Crăciun, pentru revistele vechi din
i nl iile din pod, pentru casetele video cu noi de când eram copii,
*hiar şi pentru cicatricea de pe faţa mea. Toate astea erau semne,
pagini dintr-un album al vieţii care va rămâne în amintirea tuturor,
111 amintirea mea.
A fost odată un om pe care l-am numit cel mai bun prieten al
meu, cel mai mare duşman al meu, cel care strălucea. El a lăsat
.îNlea în urma lui. El mi-a făcut asta.
El a fost aici.
Telefonul nostru suna încontinuu. Leigh n-avea un soţ şi nici
măcar un iubit care s-o sprijine; o avea doar pe credincioasa Sarah,
aliatul ei promis pe viaţă. Suna la orice oră din zi sau din noapte,
iar mama îi răspundea întotdeauna şi nu închidea niciodată până
când Leigh nu termina tot ce-avea de spus. Nu puteam să n-o
admir pe mama pentru că era aşa de puternică şi cu picioarele pe
pământ, întotdeauna disponibilă şi gata să se repeadă la receptor
şi să ofere compasiune, empatie, jale, furie şi orice-i mai trebuia
lui Leigh.
j
în fiecare zi, după ce termina de vorbit la telefon, îmi relata
ultimele noutăţi. L-a retras pe Cadence de la şcoala privată la care
mergea. L-a întrebat ce voia să facă mai departe. Voia să vadă ceva,
să călătorească undeva, să facă ceva anume? Orice-ar fi vrut, ar fi
făcut. El i-a spus de Paris, de Luvru - a mai fost acolo, dar Leigh
l-a dus din nou. Ne-a trimis prin e-mail poze cu el stând în faţa
tabloului M o n a L isa , cu spatele la aparatul foto, cu degetele lui
lungi şi frumoase împreunate la spate şi cu o claie de bucle blondeaurii. M-am trezit dorindu-mi să se fi întors cu faţa spre aparat
pentru poză.
Leigh voia să-l ducă oriunde. Nu putea să-l vindece, dar se
simţea obligată să facă ceva şi în fiecare zi se ruga de el să-i spună
ce-şi dorea. Ajungea să pomenească, în treacăt, despre vreun lucru
pe care nu-1 avea şi i-1 şi cumpăra.
FLUTURI STRIVIŢI
45
Dar, după o vreme, n-a mai vrut nimic. Mama mi-a spus că, la
momentul acela, Cadence părea că nu mai voia decât să fie lăsat în
Iuce. înţelegeam şi de ce: se lupta cu gândul morţii şi voia să scape
•Ic felul constant în care-i amintea Leigh de acest lucru, sâcâindu-1
mereu. Voia doar să picteze... să îi ia nişte pânze şi să-l lase în
pace, atât îi mai cerea.
Aşa că s-a apucat de pictat: tablouri mici, tablouri mari. Umpleau
mansarda casei lui Leigh din Anglia, care fusese dintotdeauna
a lei ierul lui Cadence. Leigh spunea că era un geniu. Unele tablouri
înfăţişau oameni, frumoşi, dar ciudaţi şi deformaţi, altele, păsări:
in copaci, pe firele de telefonie, în zbor cu aripile larg deschise.
Majoritatea înfăţişau apă. Oceane, râuri, lacuri, bălţi, acvarii cu
• araşi aurii şi graşi. Mama mi-a spus că Leigh a sesizat tema
• ornună a tablourilor şi l-a întrebat dacă voia să navigheze cu
vreun fel de barcă. Voia să vadă vreun râu anume sau o anumită
întindere albastră de ape? Nu, nu voia. Voia să fie lăsat în pace,
r.a i-a spus, că picta. Leigh ne-a povestit că a numit-o proastă,
deoarece credea că vrea să aibă de-a face cu bărcile doar pentru
< i picta apă. Puteam să înţeleg de ce Cadence îşi bătea joc de ea.
<)a menii care sunt pe moarte se supără pe lume. Nu era nimic
surprinzător.
Cu toate astea, ea a continuat: voia să vadă pe cineva, vreun
«olog de şcoală sau pe cineva pe care l-a cunoscut când au locuit
m State? Voia să-şi revadă tatăl? Leigh ne-a spus că atunci când i-a
pus această întrebare, a pictat o dungă de un albastru întunecos ca
miezul nopţii de la o margine la alta a unei pânze negre şi i-a spus
li.mc, fără să se uite la ea, că nu voia. Dar, apoi, s-a întors spre ea,
nr a spus, şi ochii-i ardeau.
„Sphinxie“, a spus. „Sphinxie.“ Pe mine mă voia.
înţeleg, i-a spus Leigh mamei la telefon, cu o voce stinsă, dacă
nu vrei să se întâlnească... dar, dacă o să fii de acord, voi plăti eu
lulelele de avion. Să veniţi amândouă aici, Sarah, ca să poată să-l
vailă. Doar o săptămână. Doar o vizită scurtă.
Apoi i-a pierit glasul.
46
M. Anjelais
Când mi-a spus mama despre ce au vorbit, a doua zi, în timp ce
mă ducea acasă cu maşina de la un meci de fotbal, m-am aşteptat
ca povestea să se încheie cu mama spunându-i că nu va permite
aşa ceva. Că trebuia doar să mă uit în oglindă ca să văd motivul
pentru care o vizită la Cadence - un Cadence mai în vârstă, mai
inteligent şi mai puternic, în ciuda bolii - nu era o idee bună. Am
privit-o drept în ochi şi am aşteptat să ia această hotărâre. Mi-am
simţit linia cicatricii de pe faţă, amintindu-mi cum tăietura lui m-a
ars după ce şocul a trecut, apoi m-am oprit. Era pe moarte şi avea
nevoie de ajutor, iar eu simţeam că trebuia să merg la el. în plus, nu
mai era un copil prost şi nici eu. Mi s-a tăiat respiraţia.
j
- Vreau să decizi tu, mi-a spus mama. Eşti o fată mare, tu decizi.
Gândeşte-te la asta.
Eram uimită că mă lăsa să aleg. Oamenii aşteaptă mult şi bine
până sunt destul de maturi încât să decidă pentru ei înşişi, şi apoi
lucruri de genul acesta le sunt impuse. în cazul mamei mele, era şi
mai şocant: mi-a plănuit toată viaţa şi acum, dintr-odată, arunca
întreaga responsabilitate pe umerii mei? Nu eram sigură că sunt
pregătită. Mintea mea era şi-aşa prea încărcată.
i
Când am ajuns acasă, am urcat în camera mea şi m-am aşezat
pe pat. O mie de gânduri îmi treceau prin minte: voi pierde
antrenamentele de fotbal, nu voiam ca Leigh să ne plătească
biletele de avion. Şinele meu de copil, tremurând, cu sânge
proaspăt pe obraz, era încă viu înăuntrul meu, cu inima bătându-i
puternic. Nu voiam ca şi alte părţi din mine să fie luate prizoniere
de privirea lui şi de vocea lui dulce, doar ca să fie ciopârţite. Şi, pe
moment, am vrut să mă duc la parter şi să-i spun mamei că m-am
decis şi că răspunsul era nu.
I
Dar n-am facut-o. în schimb, am rămas acolo pe pat şi m -am |
gândit la cât de uimitor şi de frumos era că eu şi Cadence eram
în viaţă - că planul celor două fetiţe, pus la cale într-o fortăreaţă
făcută dintr-un cearşaf, s-a realizat. Amintirea cuţitului din
camera lui nu era singura pe care-o aveam. Mai existau şi zilele
FLUTURI STRIVIŢI
47
m in e şi toate verile şi întâlnirile la care ne jucam şi petrecerea de
/lua noastră şi toate clipele în care m-a făcut să râd.
încă strălucea, o, Doamne, încă strălucea în mintea mea! Eram
amândoi oameni şi eram făcuţi amândoi din carne şi oase, chiar
•Iacă el strălucea şi mă umbrea, chiar dacă eu trăiam şi el murea.
Noi, cele două ovule, cele două şanse din miliarde.
Planul pe care l-a făcut mama şi l-a sădit în inima mea nu avea
i dea roade niciodată. Era timpul să merg mai departe şi să-mi
Inc unul propriu. Şi am plâns pentru Cadence, pentru c-am ştiut
imediat că voiam să-l văd. Era o călătorie pe care trebuia s-o fac,
noul meu destin se dezvăluia în faţa mea. Trebuia să pornesc în
miumpinarea lui.
Am coborât din nou în bucătărie.
Vreau să-l văd, i-am spus mamei. Sun-o pe Leigh şi spune-i
• i o să vin.
- Eşti sigură? m-a întrebat mama. Stătea lângă chiuvetă,
p.tlând vasele, dar a oprit apa şi m-a privit în ochi. Sphinxie, cred
i ţi va fi foarte greu, trebuie să ştii asta.
Am scrâşnit din dinţi. Ştiam că încerca să fie blândă cu mine,
(Im afirma ceva ce era cât se poate de evident şi mi se părea
• ondescendentă. Am respirat adânc şi i-am spus:
Mamă, Cadence e pe moarte.
A sunat-o pe Leigh. A luat un creion şi-o hârtie şi şi-a notat
•Lite şi informaţii despre zboruri şi tarife. Şi-a muşcat buzele şi
i ,i înghiţit lacrimile, lăsând-o pe Leigh să plângă în voie. Apoi a
îndreptat receptorul spre mine, părând cam nesigură.
Vrei să-l saluţi? m-a întrebat, formulând îndemnul ca o
mirebare.
Am ezitat puţin, dar am întins mâna spre receptor şi l-am luat.
In(reaga situaţie mi părea ireală; nu îi mai auzisem vocea din ziua
m care m-a tăiat. Receptorul de plastic era cald în locul de unde
il ţinuse mama. Mi-am apropiat telefonul de ureche. Gura mi se
uscase. Mă simţeam de parcă dădeam o probă la teatru, de parcă,
48
M. Anjelais
dacă nu i-ar fi plăcut cum suna vocea mea, ar fi anulat biletele de
avion.
1
- Bună? i-am spus, pe un ton interogator, la fel ca al mamei
mele.
m
- Bună, Sphinx, mi-a răspuns o voce calmă şi vioaie.
I
A căpătat un accent britanic şi vocea i s-a mai îngroşat, dai
numai puţin: a rămas totuşi cam ascuţită pentru un băiat.
1
- Bună, i-am spus din nou, mai tare de data asta.
V
Dacă urma să fac treaba asta, voiam să fiu amabilă şi iubitoare,
nu naivă cum am fost când eram un copil. Trebuia să găsesc un
echilibru.
I
- Ai mai spus o dată asta, mi-a atras el atenţia şi mi-am amintii
că era în firea lui să procedeze aşa.
I
- Da, ştiu, i-am spus.
1
- Vii să mă vezi? m-a întrebat pe un ton şi mai ridicat.
1
- Da, i-am răspuns, respirând cu greu şi încercând să-nu
stabilizez vocea. Am simţit nişte lacrimi înţepându-mi brusc ochii
Vin.
I
S-a lăsat tăcerea pentru un minut.
■
- Mulţumesc, Sphinx. A urmat o lungă tăcere şi am aşteptat sil
continue strângând telefonul. Sunt pe moarte, mi-a spus în cel?
din urmă, iar vocea i-a tremurat puţin, ca a mea când i-am vorbii
ultima dată.
I
A urmat încă o tăcere. De parcă aştepta reacţia mea. Poate voia
să mă audă plângând.
m
- îmi pare foarte rău, i-am spus cu sinceritate.
■
Tăcere. Mă întrebam dacă era acasă, dacă stătea în picioare sau
şedea, dacă se uita pe fereastră. Şi dacă se uita, se uita în jos... sau
în sus, la cer? Era tot linişte pe linie.
I
Apoi a început să râdă.
fl
- Eşti o fată bună, Sphinxie, mi-a spus.
m
Apoi mi-a închis telefonul în nas, lăsându-mă cu gura căscată şl
cu receptorul în mână, întrebându-mă: „Ce-a fost asta?“
I
FLUTURI STRIVIŢI
49
Poate se simţea jenat. Poate era la fel de neliniştit ca mine şi nu
ştia ce altceva să facă.
Leigh ne-a sunat imediat să-şi ceară scuze. Se pare că avea
obiceiul acesta de a închide telefonul pe neaşteptate. Şi-a cerut
iertare de mai multe ori şi ne-a mulţumit din inimă mie şi
mamei pentru că am fost de accord să mergem la ei. însemna
foarte mult pentru ea, ne-a spus, dar şi pentru Cadence.
Tata n-a vrut să mă lase. S-a uitat la mine şi-am ştiut că vedea
cicatricea, că-şi amintea drumul până la spital, feţişoara mea palidă
tic atunci şi sângele care-mi curgea şi-mi păta gulerul cămăşii. M-a
privit drept în ochi şi i-am observat ridurile din colţurile ochilor
si fruntea încruntată.
- Nu cred c-ar trebui să te duci, mi-a spus el fără ocolişuri.
Puteam să îi aud furia din glas, furia pe care a ţinut-o în el multă
vreme. Nu cred că şi-a iertat-o vreodată. Era absurd, de fapt; n-a
lost la Leigh acasă în ziua aceea, n-a fost niciodată acolo şi nici nu
.ivea să meargă vreodată la ea, n-ar fi putut să prevadă viitorul şi
*..i ne avertizeze pe mine şi pe mama în legătură cu pericolele din
lumea asta. Cu toate astea, era supărat. Se uita la cicatricea mea şi
se înfuria. Nu a mai plecat furios, cum făcuse cu ani în urmă, dar
simţeam că ar fi vrut.
- Tată, asta mă priveşte pe mine, i-am spus. E alegerea
mea. Cadence e pe moarte şi vreau să-l văd pentru ultima
dată. Puternică. Trebuia să-mi repet acest cuvânt. Trebuia să fiu
puternică faţă de toată lumea, nu numai cu Cadence.
- Scrie-i o scrisoare dacă înseamnă atât de mult pentru tine,
mi-a zis tata.
- Ştii că nu-i acelaşi lucru.
Aş fi vrut ca mama ta să mă fi implicat mai mult în chestia
asta, a spus el, ducându-şi mâna la frunte.
Ei bine, n-a facut-o, i-am răspuns eu tăios. E totul aranjat,
l ila. Leigh ne-a cumpărat biletele de avion. Totul e în regulă, chiar
< O să fiu bine. N-o să mi se-ntâmple nimic rău.
A
y
y
50
M. Anjelais
De obicei nu vorbeam cu tata aşa de repezit, dar mă temeam că,
dacă-1 mai ascult mult timp, o să încep să-mi regret decizia. Şi nu
puteam să-mi permit aşa ceva.
I
- Sphinx, copilul acela e periculos, a început tata.
.9
- E pe moarte, i-am spus, e o fiinţă umană care moare. Mă duc
să-l văd. Pe lângă asta, n-ai văzut pozele cu el? Arată de parcă n-ar
putea omorî nici măcar o muscă, darămite pe mine. N-o să-l las
să-şi bată joc de mine. Simţeam nevoia să micşorez înfăţişarea
înaltă şi subţire a lui Cadence în mintea tatălui meu, ca să-i par eu
mai puternică în comparaţie cu el. Chiar şi-aşa, simţeam un junghi
slab împungându-mi şi apăsându-mi pieptul din cauza fricii.
Mi-am înălţat capul, hotărâtă. Pot să-l pun la punct, dacă e nevoie.
Tata a râs atunci, neputincios. S-a uitat din nou la mine,
îndeaproape, atent, dar ochii lui s-au oprit asupra cicatricii. Ştiam
că se gândea că am crescut, am crescut foarte mult şi foarte repede.
Luam decizii în legătură cu oameni care erau pe moarte. Urma să
decid ce să-mi împachetez şi să-mi pun în valiză şi ce reviste să
citesc în avion. Iar, în curând, aş fi plecat de-acasă şi l-aş fi lăsat în
urmă pe acest bărbat care încă nu se putea ierta pentru ceva ce nu
s-a-ntâmplat din vina lui.
m
- Te iubesc, tati, i-am spus, cu lacrimile înţepându-mi ochii. ■
- Şi eu te iubesc, Sphinxie, mi-a răspuns strângându-mă în
braţe.
Zborul nostru era programat peste o săptămână şi urma să stăm în
casa lui Leigh. I-am spus antrenorului de fotbal că voi lipsi o vreme. ■
Mama m-a învoit de la şcoală şi şi-a luat concediu de la serviciu. 1
Mi-am anunţat toţi prietenii. Au ţipat toţi în jurul meu - Anglia, ]
Anglia, erau foarte emoţionaţi, toţi îndrăgeau Anglia - până le-am 1
explicat de ce mergeam acolo. Atunci vocile li s-au stins, feţele li 1
s-au întristat şi şi-au plecat privirile. M-au îmbrăţişat şi mi-au spus I
să-i sun dacă simţeam nevoia. Lor le-am promis că aşa voi face, ]
dar mie însămi mi-am promis că n-o voi face. Aşa sta treaba cu \
prietenii mei: puteam să vorbesc cu ei despre iubiri secrete, bârfe ]
de la şcoală sau ce melodii noi au mai apărut, dar nu puteam să
FLUTURI STRIVIŢI
51
Ic vorbesc despre Cadence. Ei nu l-au văzut strălucind când era
t opil, ei n-au fost tăiaţi de el, ei n-au fost însemnaţi de el pe viaţă.
( Cicatricea mea era ca un zid între mine şi ei.
Mi-am împachetat lucrurile. Hainele, iPod-ul, cărţile pe care
voiam să le citesc în avion, pantofii, peria de păr preferată. Mi-am
lacut bagajele de una singură, chiar dacă mama a vrut să mă ajute,
i a să fie sigură că nu uitam ceva. Aveam destulă lenjerie intimă?
I)a, sigur că aveam. Aveam încărcătorul de la mobil şi de la iPod?
I)a, erau la mine-n poşetă.
Mi-am ales hainele de care aveam nevoie cu o noapte înaintea
/borului: un tricou maro cu guler, blugii mei cei mai buni şi o
pereche de balerini purpurii, scoşi din fundul dulapului. Nu sunt
una din acele fete cu simţul modei şi cu un dulap plin cu haine
ultimul răcnet, dar voiam să arăt bine. Voiam ca Leigh şi Cadence
.1 vadă că m-am maturizat şi că nu eram tot timpul fata băieţoasă
i are lovea cu piciorul o minge de fotbal. Nu eram sigură că dacă-mi
luceam apariţia în balerini purpurii era suficient ca să anuleze
impresia lăsată de toate pozele cu mine jucând fotbal, dar merita
N&încerc.
Dimineaţa, mi-am uscat părul după duş şi l-am lăsat despletit
m loc să mi-1 prind în obişnuita coadă de cal. Am scos rimelul
tlIn geantă şi mi l-am aplicat pe gene. Apoi m-am îndepărtat de
nglindă şi m-am privit. Arătam bine. Aşa credeam. Mă simţeam un
pii mai sigură pe mine ca de obicei şi mă gândeam că starea asta
uvea legătură cu faptul că, nu peste mult timp, urma să fiu într-un
uvion. Nu există o soluţie mai bună pentru a face un om să se simtă
important decât ideea de a zbura spre altă ţară.
Mi-am cărat valiza până la parter şi am luat, în grabă, micul
*!< jun cu mama. Imprimase toate informaţiile despre zbor, dar şi-a
vărsat cafeaua pe hârtii. A uitat să-şi bage-n priză telefonul să se
un arce, dar, cum trebuia să plecăm ca să nu pierdem avionul, am
Iugit până la maşină.
O să-l pun la încărcat când ajung acolo, i-a spus tatei. Sună pe
numărul lui Sphinx.
52
M. Anjelais
- Bine, a zis tata, pornind maşina. Aminteşte-i să şi-l încarce,
Sphinx, poţi să faci asta?
I
- Sigur că da, i-am spus. Mă uitam pe geam, în timp ce ne
îndepărtam de casă. Priveam copacii, cerul, păsările, vecinii,
celelalte maşini. Treceau prin faţa geamului până dispăreau şi
micile numere verzi fluorescente ale ceasului de pe tabloul de bord
al maşinii se schimbau. Viaţa mergea înainte, dar nimeni nu-şi
dădea seama de asta. De obicei, nu realizam nici eu acest lucru,
dar acum era altceva, pentru că, dincolo de ocean, acolo unde
mergeam, Leigh îşi dorea ca timpul să stea în loc. Oare Cadence
privea şi el ceasul, cu ochii lui perfecţi şi arzători? Oare se temea
de trecerea timpului, de cât de repede putea să treacă un an? M-a
copleşit senzaţia că trebuia să mă grăbesc. Trebuia să ajung la el
cât mai repede posibil. Trebuia să văd cu ce-1 puteam ajuta cât încă
mai aveam timp.
1
*
i
La aeroport, eu şi mama l-am îmbrăţişat pe tata de rămas-bun.
Ne-a sărutat pe amândouă şi ne-a spus de mai multe ori să avem
grijă de noi. Ne-a repetat rugămintea de a-1 suna. Ne-a cerut să-i
salutăm pe Leigh şi pe Cadence din partea lui. Mi-a mai cerut
să-ncarc telefonul mamei, să nu uit să fac asta. Ne-a repetat că
ne iubeşte şi noi, la rândul nostru, i-am spus că-1 iubim. A stat şi
ne-a privit cum plecam de lângă el şi ne alăturam cozii ca să fim
verificate de personalul de securitate al aeroportului. Când m-am
uitat peste umăr la el şi i-am făcut cu mâna pentru ultima dată,
zâmbea, dar îi puteam citi îngrijorarea din privire.
I
Ne-au fost verificate bagajele, ne-au fost scanate poşetele cu
aparatul cu raze X şi-am privit personalul de la aeroport scotocind
prin lucrurile noastre, cu mâinile acoperite de mănuşi, verificând
una-alta. Mi-au luat o sticluţă de parfum pe care o aveam în
poşetă; uitasem s-o pun în bagaj. Iar eu, simţindu-mă ca o fetiţă
prostuţă, am început să plâng. Nu voiam să pierd parfumul acela.
FLUTURI STRIVIŢI
53
1)ar, în adâncul inimii, ştiam că, de fapt, plângeam pentru altceva,
plângeam din cauza plecării şi a faptului că mi se înmuiau genunchii
la gândul că-1 voi revedea pe Cadence. Angajata de la aeroport care
ţinea parfumul meu în mână m-a privit înţelegătoare, de parcă
si-ar fi dat seama că altceva se întâmpla în viaţa mea, de plângeam
in halul acela. Era o femeie de culoare, masivă, iar unghiile îi erau
date cu aceeaşi nuanţă purpurie ca a balerinilor mei.
- Ne asortăm, mi-a spus, arătând spre pantofii mei şi unghiile
ei. A zâmbit şi am observat că avea dinţi perfecţi, ca un perete
drept şi alb. îmi pare rău că trebuie să-ţi confisc parfumul. îţi
doresc un zbor plăcut, draga mea.
- Mulţumesc, i-am spus şi mi-am şters ochii.
M-am simţit îngrozitor de proastă.
Ne-am grăbit spre poarta de îmbarcare. Zborul era în aşteptare
şi retrăiam totul, tot ce mi s-a-ntâmplat, de mai multe ori, în
mintea mea. Fiecare moment care m-a adus mai aproape de acel
.ivion se derula în mintea mea ca un film pe un aparat vechi de
proiecţie, cu imagini în culori aprinse. Am respirat adânc.
Ceasul din terminal arăta 8.30. Ne-am urcat în avion, ne-am
găsit locurile şi ne-am pus poşetele dedesubt. Vocea pilotului s-a
auzit în difuzoare şi ne-am pus centurile de siguranţă. Avionul
.i pornit înaintând pe pista de decolare, apoi s-a ridicat tot mai
sus. Mi s-au înfundat urechile, simţind un disconfort cauzat
de schimbarea de presiune, iar undeva la sol, tata se întorcea la
maşină, pregătindu-se să plece de la aeroport, în timp ce distanţa
ilintre noi creştea cu fiecare clipă. Aveam locul de la geam,
pasagerul din faţa mea şi-a tras oblonul; eu însă l-am ridicat ca să
văd albastrul cerului.
O femeie însărcinată stătea vizavi de mine, în partea cealaltă a
i uloarului de trecere, iar în timp ce urcam, şi-a pus mâna pe burtă
şi a zâmbit.
%
Ploua când am aterizat, iar ceasurile arătau orele 7.30 seara;
am pierdut o zi întreagă pe undeva deasupra oceanului. Ne-am
luat bagajele şi ne-am uitat în jur după Leigh, care trebuia să vină
să ne ia. Nu era în niciun loc pe care l-am cercetat cu privirea, aşa
că ne-am dus la toaletă. Acolo, lângă chiuvetă, era o mamă cu un
băieţel şi-l ţinea în braţe ca să se poată spăla pe mâini.
|
- întâi freacă-ţi mâinile una de alta, i-a spus, mişcându-i
încheieturile înainte şi-napoi. Fă nişte bule de săpun înainte să-ţi
clăteşti mâinile.
i;
îmi plăcea cum suna vocea ei; avea un accent britanic perfect.
Mi se părea un mare păcat că trăia în Anglia; ar fi trebuit să se
mute în Statele Unite unde toată lumea i-ar fi apreciat accentul.
încă nu-mi venea să cred că mă aflam acolo, că în următoarele
ore urma să îl văd pe Cadence. La acest gând, simţeam o greutate
în piept, un amestec ciudat de emoţie ca în Ajunul Crăciunului şi
teamă, de parcă aşteptam pe un culoar al morţii.
Am intrat în toaletă, încuind usa în urma mea. Mama era
alături. Am auzit uşa de la toaletă deschizându-se: mama ş:
copilaşul ei au plecat şi, după zgomotul făcut, a intrat cineva
purtând tocuri înalte. Când eu şi mama am ieşit, femeia cu tocur
înalte a dispărut intrând într-un wc. Mama a apăsat cu palma p<
distribuitorul de săpun de deasupra chiuvetei, dar n-a curs nimic
J
>
FLUTURI STRIVIŢI
55
- Nu-i pic de săpun într-al meu, mi-a spus, apăsând încă o dată,
Liră niciun rezultat. La tine este, Sphinxie?
- Da, i-am răspuns, dându-mă la o parte ca să-şi poată lua
puţin.
în oglinda de deasupra chiuvetelor noastre, am văzut una dintre
uşile de wc deschizându-se. Femeia cu tocuri înalte a ieşit, ţăcănind
I>e podeaua de faianţă. Avea părul lung până la umeri, atârnând ca
0 claie de bucle blonde, săltăreţe şi o pereche de ochelari de soare
1u lentile lucioase, aşezaţi pe creştetul capului. Purta o haină maro
peste o bluză albă şi nişte blugi strâmţi care-i veneau foarte bine şi
.ivea un şirag elegant de perle maro în jurul gâtului.
- Sphinxie, Sarah! a strigat ea.
Ochii ei mari şi albaştri erau frumoşi şi puşi în valoare de fardul
«le pleoape, dar avea cearcăne vizibile. Era Leigh, mi-am dat seama
«Imtr-odată. Era Leigh. Aproape că uitasem cum arăta. Văzând-o
maintea mea, era ca şi cum un personaj fictiv ar fi prins viaţă şi
ii fi apărut brusc în faţa mea în carne şi oase. De când plecase, a
însemnat doar o parte din povestea mamei mele, o prezenţă din
hecut. Dar acum era în faţa mea, holbându-se la mine, de parcă
imţea acelaşi lucru ca şi mine.
Mama s-a întors repede de lângă chiuvetă, cu mâinile încă
umede şi cu săpun pe ele, şi şi-a strâns în braţe cea mai bună
prietenă. Leigh şi-a muşcat buzele în timp ce se îmbrăţişau; în
lumina fluorescentă din baie, ochii-i luceau de la lacrimi. Mi-a
zâmbit, dar privirea i s-a rătăcit pe partea de sus a obrazului meu,
«.uitând cicatricea. O acoperisem cu fond de ten, ca de obicei, şi,
. and n-a găsit-o, zâmbetul ei s-a lărgit. Ea şi mama şi-au dat drumul
i Leigh a venit spre mine, cuprinzându-mă într-o îmbrăţişare
ii.insă. Parfumul ei mi-a invadat nările, avea o mireasmă uşoară
*l« trandafir; unghiile îi erau lungi şi mi se-nfigeau în piele prin
II ic ou. Am îmbrăţişat-o cum am putut mai bine ca să nu mă simt
j« nată. Ştiam dinainte să plec că va fi ciudat s-o revăd, dar am
uibestimat ciudăţenia acestei revederi. Femeia aceasta a fost ca o a
. loua mamă pentru mine, cu toate astea, eram înlemnită în braţele
56
M. Anjelais
ei, prinsă între amintirile îngropate din copilărie care mă făceau
să-mi doresc să mă smulg din îmbrăţişarea ei şi să o ţin mai strâns
în braţe, în acelaşi timp.
I
- Aţi avut parte de un zbor plăcut? ne-a întrebat ea cu sufletul
la gură, când mi-a dat drumul.
j
- Da, a fost bine, foarte uşor, i-a spus mama, arătând şi ea un
pic înlăcrimată. Fără turbulenţe, nu-i aşa, Sphinx?
i
- Fără turbulenţe, am confirmat, luând un teanc de şerveţele
din distribuitorul de pe perete şi uscându-mi mâinile.
J
- Nu-i aşa că-i ciudat... din toate locurile, ne-am întâlnit
tocmai la baie! a spus Leigh în timp ce se îndrepta spre chiuvetă
să-şi spele mâinile.
- Ne-am uitat după tine când am ajuns, dar ne-am gândit să
facem o scurtă oprire pe-aici dacă tot nu te-am văzut nicăieri, i-a
spus mama, râzând.
- Şi eu la fel, i-a spus Leigh, dându-şi părul peste umăr. îmi dai
şi mie câteva şerveţele, Sphinx? Mai aveam unele în plus pe care le
ţineam strâns în mână, aşa că i le-am dat pe toate. Sper că v-aţi luat
deja bagajele, i-a spus mamei.
1
- Da, le-am luat. Mama s-a întors spre mine. Sphinxie, nu-1
suni pe tata? Spune-i c-am aterizat cu bine. Am ascultat-o, mi-am
scos mobilul din poşetă şi l-am sunat pe tata. Am vorbit cu el în
timp ce ieşeam din baie, i-am relatat povestea întâlnirii cu Leigh,
m-am minunat de schimbarea fusului orar şi i-am promis de cel
puţin trei ori că voi avea grijă de mine şi că-i voi aminti mamei
să-şi încarce telefonul acasă la Leigh. Apoi a vrut să stea de vorbă
cu mama, iar Leigh, părând uşor timidă, a întrebat dacă putea să-l
salute şi ea.
1
- Spune-i să-nchidă telefonul, a spus mama după câteva
minute, ca să-l tachineze şi a luat-o pe Leigh de braţ. Trebuie să ne
urcăm în maşină.
Mobilul mi-a fost apoi înşfăcat şi închis şi înmânat înapoi.
*
Am găsit maşina lui Leigh în parcarea aeroportului, era un
Lexus negru şi lucios. Leigh a deschis portbagajul şi ne-a ajutat
FLUTURI STRIVIŢI
57
să ne punem valizele înăuntru, iar bagajele noastre au căzut pe
podeaua portbagajului făcând nişte zgomote surde. Am clipit şi
in-am holbat la ele cum stăteau în maşina lui Leigh; chiar era real
ce se întâmpla.
- Cine vrea să stea pe locul mortului? ne-a întrebat Leigh în
limp ce se aşeza la volan şi-şi scotea cheile.
- Poţi să te aşezi tu, i-am spus mamei şi m-am dus în spate, în
limp ce ea urca în faţă.
Pe podeaua maşinii, se afla o pereche de pantofi bărbăteşti maro
i u şireturi, fuseseră aruncaţi la întâmplare între o eşarfa violeţ
ii îchis şi o carte deschisă cu paginile îndoite.
- Sunt nişte lucruri pe podea, i-am spus, ţinându-mi piciorul
i idicat ca să nu calc pe ele.
- Sunt ale lui Cadence, mi-a spus Leigh. Poţi să le dai la o parte,
Sphinx.
Mi-am pus centura de siguranţă şi m-am aplecat să le adun.
I>eşi nu îl văzusem încă pe Cadence, am simţit că lucrurile care
ii aparţineau mă pregăteau pentru reîntoarcerea lui în viaţa mea,
l.icându-mă conştientă de o prezenţă care era clar a lui. Iar pantofii
aceia nu erau ai unui băieţel; erau mari, aparţineau unui tânăr care
n a, evident, mai înalt decât mine. Am ezitat o clipă înainte ca
degetele mele să atingă pantofii: ştiam că mai vârstnicului Cadence
nu i-ar plăcea deloc dac-ar şti că i-am atins lucrurile. Mi-am
amintit că n-ar fi trebuit să gândesc aşa: Cadence s-a maturizat,
la fel ca mine. Era diferit acum. Nu puteam să mă gândesc la el în
acelaşi mod ca atunci când eram mici.
Am apucat eşarfa şi am tras-o de sub pantofi, rostogolindu-i,
a cartea s-a deschis mai tare, de parcă ar fi protestat. Am tresărit
involuntar, sperând că nu am îndoit permanent paginile. Cu
mare grijă, am pus eşarfa pe scaunul de lângă mine, împachetând
Inimos grămăjoara violetă şi lăsându-mi mâinile să zăbovească
I>nţin pe materialul moale. Apoi am băgat şireturile în pantofi şi
i am mutat mai încolo, dar nu înainte de a-i examina şi de a fi
agură că nu i-am deteriorat cumva când i-am răsturnat trăgând
58
M. Anjelais
de eşarfa. Din fericire, nu le-am făcut nimic rău. Pe urmă am
ridicat cartea, netezind paginile cât de bine am putut până le-am
îndreptat. Apoi am întors-o ca să citesc coperta: M e ta m o r f o z a de
Franz Kafka. Nu cu mult timp în urmă am citit şi eu cartea aceea
pentru şcoală.
Am lăsat cartea jos, lângă eşarfe, şi m-am întors spre fereastră,
simţindu-mă un pic mai bine ştiind că eu şi Cadence aveam şi alte
lucruri mai recente în comun, nu doar amintirile din copilărie.
Eram deja destul de departe de aeroport şi mi-am lipit nasul de
geam, sorbind din priviri peisajul, chiar dacă emoţia şi teama mi
se amestecau în stomac. Am zburat noi până la Londra, dar casa
lui Leigh era cam departe de aeroport şi mai aveam cel puţin o
oră de mers cu maşina. Mi-am scos iPod-ul din poşetă şi mi-am
pus căştile în urechi. Mama şi Leigh vorbeau, recuperând timpul
petrecut departe una de alta, iar eu am pornit muzica pentru că
nu voiam să le-ascult. Mai târziu, mi-am scos mobilul şi-am fecut
câteva poze neclare, simţindu-mă vinovată că mă comportam ca
un turist.
Am ieşit de pe şosea, am intrat într-o suburbie, apoi într-o
zonă aproape rurală. Mi-am aplecat capul spre geam şi-am privit
cum alunecau picăturile de ploaie, întrecându-se una cu alta,
atingându-se şi contopindu-se. în curând, aveam să fiu acolo,
în casa din Anglia, aproape legendară, a lui Leigh. Şi el ar fi stat
acolo, aşteptându-mă. Am urmărit picăturile de ploaie cu vârfurile
degetelor şi mi-am închis iPod-ul. Radioul din maşină mergea şi
toţi prezentatorii aveau voci perfecte.
J
*
Casa lui Leigh m-a surprins; a răsărit de nicăieri şi ne-a smuls
de pe drum. Era o casă frumoasă, imensă şi părea nouă, chiar
dacă era construită după modelul bătrânelor conace victoriene,
desprinse parcă din paginile unor cărţi vechi şi prăfuite. Se vedeau
luminile aprinse şi casa arăta caldă şi primitoare. Leigh a apăsat
FLUTURI STRIVIŢI
59
un buton pe telecomanda de la garaj şi uşa s-a deschis automat,
inundând aleea cu lumină. Mi-am desfăcut centura de siguranţă
>i am deschis portiera, simţindu-mă ameţită şi obosită în timp ce
• oboram din maşină. Genunchii mi-erau cam moi, dar am stat cât
Ac drept am putut şi mi-am promis, în mintea mea, că nu voi lăsa
lluturii din stomac să-şi facă de cap. N-am putut să-i stăpânesc.
Vrei să duc lucrurile lui Cadence înăuntru? am întrebat-o pe
I righ înainte să închid portiera.
- Oh, nu trebuie să faci asta, a spus ea în timp ce-o ajuta pe
mama să ia valizele din portbagaj.
Nu-i nicio problemă, i-am spus şi mi-am azvârlit poşeta pe
umăr ca să pot să duc pantofii, cartea şi eşarfa în braţe.
Eşarfa mirosea a frunze de toamnă şi a parfum bărbătesc, m-am
Iiezit că respiram mai adânc ca de obicei, dorind să-mi amintesc
Hc‘l miros cu claritate. Când am intrat, ne-am trezit într-un mic
antreu. Am văzut jos un raft pe care erau aliniaţi o mulţime de
pantofi, aşa că am aşezat pantofii lui Cadence acolo. Deasupra
i altului era un rând de cârlige pentru haine şi-am agăţat eşarfa de
unul dintre ele. Apoi mi-a mai rămas doar cartea. O ţineam mai
irâns decât aş fi vrut şi-i îndoiam uşor coperta.
- Cadence! a strigat Leigh. Am ajuns!
Mi-am aruncat privirea dintr-o parte în alta. Unde era şi de
• e nu-i răspundea lui Leigh? Voiam să ştiu momentul exact când
iveam să-l văd. Mi-am lins buzele, încercând să mi le umezesc
puţin.
Leigh ne-a condus prin casă, arătându-ne bucătăria, antreul în
«are nimereai dacă intrai pe uşa din faţă, camera de zi, sufrageria.
Totul avea clasă, era stilat şi asortat, cu accente excentrice din loc
iu loc. Camera de zi avea mai multe geamuri decât pereţi şi-mi
imaginam că dimineaţa, când era inundată de lumină, trebuia
\.'i fie deosebit de frumoasă. Dar unde era el? în stomacul meu
deranjat parcă se executa un dans complicat şi încă strângeam
i artea atât de tare încât mi se albiseră încheieturile.
- Leigh, e superbă, i-a spus mama, zâmbindu-i.
60
M. Anjelais
- Da, e foarte frumoasă, am reuşit să-i spun, chiar dacă aveam
gura uscată ca deşertul.
1
- Mersi, fetelor, ne-a spus, părând aproape jenată. Şi-a azvârlit
pantofii cu tocuri înalte în antreu şi şi-a lăsat haina pe undeva,
prin casă. A mers la frigider şi l-a deschis, vârându-şi apoi capul
înăuntru. Fetelor, voi n-aţi luat cina, nu-i aşa? ne-a întrebat.
i
- Nu, i-a spus mama.
- Mă gândeam eu... probabil sunteţi derutate din cauza fusului
orar...
I
- Vreţi să mergem la masă?
Nu voiam, dar i-am mulţumit oricum. A pus apa la fiert pentru
ceai, în loc, şi-a spus:
1
- Hai să mergem sus să vedem unde e Cadence. Probabil e în
mansardă, lucrând la vreunul dintre tablourile lui.
]
Am înghiţit în sec dându-mi o şuviţă de păr după ureche. Acum
era momentul.
{
Am urmat-o pe scările largi. Ne-a arătat camera ei, camera lui
Cadence de la primul etaj, ne-a arătat unde urma să stăm noi, apoi
şi băile. Era o gazdă obişnuită, tipică şi relaxată, de parcă ar fi fost
o simplă vizită, nu cine ştie ce, doar nişte prieteni în vizită. Apoi
am urcat pe alte scări, mai mici, către mansardă, unde era el. M-am
îndreptat de umeri şi mi-am înălţat un pic capul. Aşa mergeam,
aşa urcam acele scări, de parcă urma să mă arunc de pe o stâncă.
Era o mansardă spaţioasă şi deschisă, în care nu era mai nimic
în afară de pereţi albi şi pânze. Pe partea opusă erau rafturi pentru
vopsele şi pensule şi o chiuvetă pentru a spăla tot ce era nevoie.
Lângă un perete se afla o pânză imensă, mai înaltă decât mine şi
mult, mult mai lată. El stătea în faţa ei cu spatele la noi şi picta.
Toate trei stăteam în capul scărilor şi ne uitam la el: eu eram
temătoare, dornică, speriată şi mă simţeam ciudat, dar senti
mentele mamei erau indescifrabile. Iar Leigh tânjea, tânjea după
ceva. Inima ei de mamă părea să se spargă-n mii de bucăţi sub
perlele acelea maro care-i stăteau atât de bine. O tensiune imensă şi
FLUTURI STRIVIŢI
61
dureroasă mi se acumula în piept, se ridica şi creştea tot mai mult.
I I nici măcar nu şi-a-ntors capul lui acoperit de bucle blonde.
- Cadence, l-a strigat Leigh, cu vocea brusc încordată, Sphinx
şi Sarah sunt aici.
Atunci el s-a întors brusc şi asta m-a făcut să inspir adânc.
Purta nişte blugi albaştri rupţi în genunchi şi o cămaşă albă cu
nasturi la guler, pătată de culoare. Şi chiar dacă era mai slab şi mai
l>alid decât în ultima poză pe care Leigh ne-a trimis-o, încă era
fermecător, ochii lui aveau aceeaşi nuanţă strălucitoare de albastru
i(*ce. Nu puteam să-mi iau privirea de la el.
Ţinea într-o mână o pensulă groasă înmuiată într-o vopsea
albastră precum cerul la miezul nopţii, iar degetul mare de la
i ealaltă mână era îndoit prin gaura unei palete de modă, veche, din
!(‘mn. Şi-a înclinat capul într-o parte şi un pic din vechea strălucire
i-a apărut în ochi, în timp ce ne privea pe mine şi pe mama. Apoi
şi-a îndreptat privirea spre faţa mea, căutând cicatricea, la fel
i a Leigh. Şi mi-am amintit zilele în care ne întâlneam, jocurile,
minciunile, briceagul. Tensiunea din pieptul meu s-a mărit brusc
şi mi-am simţit inima-n gât, nemaiputând respira. Clic.
Apoi s-a uitat drept la mine şi mi-a zâmbit cald şi primitor.
- Bună, mi-a spus plin de viaţă. Mă bucur tare mult că eşti
aici. Şi-a dat la o parte o buclă blondă rebelă, căzută pe ochi şi
a continuat: V-aş îmbrăţişa pe amândouă, dar sunt acoperit de
vopsea peste tot.
Apoi s-a răsucit pe călcâie şi s-a-ntors iar cu faţa la pânză. Era
desculţ, cu degetele lungi de la picioare răsfirate.
- Ce mai faci? l-a întrebat mama. Văd că încă îţi mai place să
pictezi.
- Sunt bine, i-a spus fără s-o privească. Nu i-a zâmbit, aşa cum
procedase cu mine. în loc de asta, s-a întins şi a pictat o dungă
peste colţul de sus al pânzei. Şi da, încă îmi place să pictez.
- Am pus apa la fiert pentru ceai, i-a spus Leigh. Vrei nişte ceai,
( ladence?
62
M. Anjelais
- Daaa, i-a răspuns prelung, amestecând două nuanţe de albas
tru pe paletă.
I
- Bine.
1
Leigh s-a întors să coboare scările. Mama a vrut s-o urmeze,
dar s-a uitat la mine şi mi-a pus o mână pe umăr. Mă întreba din
priviri dacă era în regulă să mă lase acolo, dacă voiam să stau de
vorbă cu el singură. Am dat din cap aprobator şi a plecat. încet, am
păşit în mansardă şi m-am apropiat tot mai mult până am ajuns să
stau lângă el, în faţa pânzei. Simţeam că mă furişam pe lângă un
animal sălbatic. Fără mişcări bruşte.
1
O parte a pânzei se umplea încet cu multe nuanţe deosebite
de albastru, răsucite cu pricepere una în jurul alteia, fuzionând şi
ţâşnind din nou.
1
- Ce-o să fie asta? l-am întrebat.
1
- Nu mă cunoşti destul de bine ca să ghiceşti, Sphinx? mi-a spus
şi m-am uitat în sus la el.
I
Era cu un cap mai înalt decât mine.
1
- Nu, i-am răspuns eu hotărâtă, luptându-mă cu impulsul de
a-mi cere scuze.
Dar nu aveam niciun motiv pentru a-mi cere iertare.
Deocamdată, era doar o mare mâzgălitură de nuanţe de albastru;
nimeni n-avea cum să ştie ce era de fapt.
j
- Atunci poate nici nu meriţi să ştii. A pictat un cerc albastru,
separat de nuanţele curgătoare şi s-a-ndepărtat de pânză. Sau,
poate, dacă o priveşti destul de mult timp, o să începi să înţelegi.
Apoi s-a dus repede la chiuveta din partea cealaltă a camerei şi
a dat drumul la apă. Şi-a ţinut pensula sub apa care curgea de la
robinet, răsucindu-i perii între degetul mare şi arătător ca să le
păstreze forma. O să stai acolo? m-a întrebat, aruncându-mi o
privire pe sub breton.
|
S-a întors şi-a început să-şi cureţe paleta cu un burete mic.
|
- Eu doar..., am început, dar m-a oprit brusc.
- Decât să stai acolo degeaba, ai putea să faci şi tu ceva. Şi-a
aruncat buretele si paleta în chiuvetă si si-a sters mâinile cu un
5
X
5
>
5
FLUTURI STRIVIŢI
63
prosop agăţat deasupra robinetului. Uite. Spală astea. A lăsat apa
•>a curgă, trecând pe lângă mine şi pe lângă pânză. Mă duc să mă
schimb. Parcă ar fi vomitat un curcubeu pe mine.
- Aşteaptă puţin, i-am spus. încă ţineam cartea lui în mână. Am
M e ta m o r fo z a ta.
S-a întors ca să-şi ia cartea şi, în timp ce făcea asta, degetele
lui le-au atins uşor pe ale mele, alunecând deasupra lor ca o briză
uşoară. Pielea îi era încă umedă. A zăbovit pentru o clipă şi mi-am
simţit mâinile îngheţând sub ale lui, nesigure şi surprinse. Apoi
mi-a smuls cartea din mâini, s-a uitat adânc în ochii mei şi mi-a
zâmbit, în timp ce a lăsat-o să cadă pe podea, la picioarele mele.
A căzut cu paginile larg deschise şi cuvintele întoarse spre lumina
din mansardă.
Apoi a dispărut coborând scările şi lăsându-mă singură, cu
mima bătându-mi nebuneşte şi cu vopselele, şi pânzele, şi apa
curgând. Voiam să-i spun să-şi cureţe singur paleta, că nu mai
(*ram acea Sphinx pe care-o dirija când era copil, dar apoi mi-am
.unintit că era bolnav, pe moarte, că în mai puţin de un an s-ar fi
curăţat de tot. Apoi, într-o zi din viitorul apropiat, i-aş fi privit
poza aceea de Crăciun şi m-aş fi gândit la întâmplarea asta, la cum
stăteam în mansarda lui înainte să moară şi cum m-a lăsat el cu
ustensilele lui de pictat. Apa din chiuvetă, stropindu-i paleta şi
pâlgâind pe canalul de scurgere. M-aş fi gândit şi la asta. Şi am
Iacut-o, l-am înfruntat din nou, am avut prezenţă de spirit şi-am fost
puternică. Puteam să găsesc un echilibru şi să fiu utilă fără să mă
pierd. Puteam să fac asta.
M-am dus la chiuvetă şi am luat buretele. Am început să frec
( u grijă, ca să fiu sigură că făceam o treabă bună. Am stors apoi
buretele şi-am şters paleta cu prosopul. Toate nuanţele de albastru
ale lui Cadence s-au învârtit şi s-au dus tot mai jos în rotocoale de
apă până au dispărut din vedere.
t
După ce i-am spălat paleta şi i-am ridicat iar cartea de pe jos,
am băut ceaiul la parter. Cadence a renunţat la cămaşa plină de
vopsea şi s-a îmbrăcat cu un tricou albastru, simplu şi larg. Stăteam
în camera de zi şi ne beam ceaiul, mama şi cu mine pe o canapea,
Leigh şi cu Cadence pe cea din faţa noastră. Toate cănile de ceai
era pictate cu motive artistice: eu aveam o floare de Georgi.i
O’Keeffe, mama avea o imagine cu o mamă şi-un copil de Man
Cassatt, Leigh avea o pictură deformată de Picasso, iar Cadenu
avea N o a p te a în s te la tă de Van Gogh.
1
Mama o punea la curent pe Leigh cu toate schimbările din
viaţa noastră şi Leigh făcea la fel, dar chiar dacă foloseau cuvinte
de adulţi, vocile le păreau de fetiţe. Erau cele mai bune prietene
reunite de împrejurări neprevăzute. Iar eu mă simţeam din nou
mică, întoarsă înapoi în timp, la zilele acelea în care mă jucam cu
Cadence după şcoală şi la fluture. Nu-mi plăcea situaţia asta. Nu
ştiu cum aş fi vrut să se comporte mama cu Leigh, dar văzând-o
stând de vorbă cu cea mai bună prietenă a ei de parcă nu s-ar li
schimbat nimic mi-a lăsat un gust amar. Nu mă aşteptam ca marrui
să fie rece cu Leigh, bineînţeles că nu. Dar să chicotească fără nicio
grijă cu ea? Nu puteam înghiţi aşa ceva prea uşor.
J
Cadence şi-a pus cana pe măsuţa de cafea. Apoi a luat un puzzlc
din acelea mici, făcute din piese de metal care se învârtesc şi a
început să se joace cu el, întorcându-1 pe toate părţile cu degetele
lui îndemânatice, cu eleganţă şi precizie. Aveam şi eu un puzzle
FLUTURI STRIVIŢI
65
asemănător acasă, dar niciodată n-am ştiut cum să-l rezolv. Cu
loate astea, în câteva momente, acesta era desfăcut, iar cele două
piese erau despărţite ca două mâini care-şi dădeau drumul una
alteia.
- Chestiile astea mă-nnebunesc, i-am spus în timp ce-1 punea
jos, lângă cana lui de pe măsuţă. Nu pot să le despart niciodată.
- Poate nu te-ai străduit suficient, mi-a sugerat el.
- Poate, i-am răspuns. Am sorbit puţin din ceai, simţindu-mă
oarecum specială: să bei ceai în Anglia mi se pare un lucru foarte
elegant. Apoi i-am spus: Ţi-am pus cartea pe un raft pe lângă care
am trecut când am coborât, acela din holul de la primul etaj.
- Bine, mulţumesc, mi-a spus.
- îţi place cartea aia? l-am întrebat. Am citit-o şi eu, odată,
pentru şcoală. Mi s-a părut tare ciudată.
- îl ador pe Kafka, mi-a spus el cu seriozitate. E unul din
scriitorii mei preferaţi.
- Foarte fain, i-am răspuns eu jenată, simţindu-mă iarăşi
proastă.
Ar fi trebuit să ştiu că i-a plăcut acea carte. Cu siguranţă el a
înţeles-o mult mai bine decât aş putea eu vreodată.
După aceea, am păstrat tăcerea, ascultându-ne mamele şi
răspunzând din când în când la întrebările lor. Cadence s-a dus la
culcare primul, eu am mai rămas cu ele la parter mai bine de o oră,
aşteptând ca mama să termine de vorbit cu Leigh. Nu dădea semne
că vrea să încheie discuţia, aşa că am urcat în camera de oaspeţi,
in-am schimbat în pijamale şi l-am sunat pe tata. După voce, părea
fericit, dar se simţea tensiune şi îngrijorare în întrebările pe care mi
le punea. Se tot încurca în cuvinte şi se repeta.
- Sunt bine, tati, pe bune, i-am spus după ce m-a întrebat a treia
oară dacă-mi doream cu adevărat să fiu acolo şi mi-a amintit că
puteam să mă întorc acasă în orice moment. Pot să fac asta. E doar
o săptămână.
- Ştiu, Sphinxie, mi-a spus el, dând drumul unui suspin demult
ţinut în el. Ştiu. S-a oprit. Ce mai face mama? Pot să vorbesc cu ea?
66
M. Anjelais
- E încă la parter cu Leigh, i-am spus încet, simţind o durere
bruscă-n piept. Dar sunt sigură c-o să te sune mai târziu. După o
clipă de tăcere incomodă, am adăugat: Ştii ceva, tati, sunt foarte
obosită. E târziu aici. Cred c-o să mă duc la culcare acum.
]
- Bine, Sphinxie, mi-a spus, părând dezamăgit că terminam
discuţia aşa de repede. Te iubesc. Odihneşte-te. Ştiu că ai nevoie.
- Şi eu te iubesc, tati, i-am spus şi-am închis.
Căscând, mi-am pus telefonul pe măsuţa de lângă pat şi am
stins lumina. în ciuda faptului că eram epuizată, am rezistat valului
de somnolenţă care m-a lovit imediat ce am pus capul pe pernă;
voiam să văd dacă mama va veni tiptil în camera mea să vadă
cum rezistam în prima zi acolo. Dar n-a venit şi, în cele din urmă,
m-am întors pe o parte, înfigându-mi unghiile într-o pernă cu care
nu eram obişnuită şi-am închis ochii.
M-am trezit târziu în următoarea dimineaţă, corpul mi-era
zăpăcit de fusul orar. Lumina soarelui intra prin ferestrele camerei
şi auzeam mişcare la parter. M-am frecat la ochi şi m-am ridicat
din pat. Oare şi Cadence se trezise sau era genul de persoană careia
îi plăcea să doarmă mai mult? Imaginea dormitorului lui era un
rest de amintire care mi se imprimase în minte cu mulţi ani în
urmă - încă-mi imaginam copacii pictaţi pe pereţi şi cerul de pe
tavan. Mă întrebam cum arăta camera lui de acum.
După ce m-am dat jos din pat, am simţit podeaua lucioasă din
lemn de esenţă tare rece sub tălpi. Camera de oaspeţi era frumoasă
şi decorată ca o ceaşcă de ceai dintr-un set de porţelanuri cu
desene albastre. Avea propria baie, micuţă şi asortată, într-o parte
şi o mică debara. Valiza mea rămăsese pe podeaua debaralei; nu
mi-am adus nicio haină care să trebuiască să fie pusă pe umeraş şi
mi-era cam jenă din cauza asta. Era o cameră foarte drăguţă, mă
simţeam ca la hotel, dar mă şi intimida. Era mult mai frumoasă
decât cămăruţa mea dezordonată de-acasă, cu caietele mele de
teme nefacute şi hainele, pantofii şi tot felul de aparate electronice
împrăştiate peste tot.
FLUTURI STRIVIŢI
67
Am scotocit prin valiză după o pereche de şosete înainte de a
ieşi din cameră şi a coborî pe scări. Mama şi Leigh stăteau lângă
aragaz, amândouă încă îmbrăcate în pijama, iar lângă ele, pe tejf'liea, era un castron plin cu aluat pentru clătite care curgea pe
dinafară. Leigh zâmbea destul de fericită, dar apoi am observat că
avea ochii roşii şi umflaţi. Părea să fi avut o noapte grea.
- Bună dimineaţa, mi-a spus ea şi mama în cor.
- Bună dimineaţa, le-am răspuns, întinzându-mă. Unde-i
Cadence?
- Afară-n curte, mi-a spus Leigh, în timp ce mama începea să
întoarcă clătitele. De ce nu mergi după el? Poţi să-i spui că micul
dejun e aproape gata - în sfârşit. Ne-am trezit cu toţii cam târziu
azi, nu-i aşa?
M-am întors în camera mea ca să-mi iau o bluză de trening
şi cizmuliţele maronii. Le îndesasem în fundul valizei şi erau
şifonate, cu părţile de sus îndoite. M-am încălţat cu ele, sperând că
nu erau permanente cutele.
Curtea era o întindere de verdeaţă, ca un câmp cu o pădurice
la capăt şi, în razele soarelui de dimineaţă, arăta ca o imagine de
pe o vedere. Aerul destul de rece m-a făcut să-mi strâng mâinile la
piept şi să-mi trag mânecile bluzei peste degete ca să mă-ncălzesc.
Nu departe de casă era un set de joacă din lemn, completat cu
un tobogan verde din plastic şi două leagăne. A avut unul la fel şi
in State când eram mici. Mi-aminteam perfect cum leagănul din
dreapta era tot timpul al lui, cum ne ascundeam în mica fortăreaţă
din vârful toboganului, cum ne plăcea mai mult să fugim şi să ne
căţărăm pe tobogan decât să ne lăsăm pe spate şi să alunecăm pe
el, aşa cum ar fi trebuit. Şi, bineînţeles, nu m-am putut abţine să
nu mă gândesc la petrecerea de ziua noastră, la momentul acela în
care a sărit din leagăn şi mi-a luat mâna, fermecător şi cu zâmbetul
pe buze.
Acum stătea pe leagănul din dreapta, cu picioarele bine înfipte-n
pământ, cu lumina soarelui în păr, facându- 1 să pară mai luminos
decât era. în timp ce mă apropiam, şi-a trecut mâna prin el,
netezindu-si cârliontii.
68
M. Anjelais
- Bună, i-am zis, aşezându-mă în leagănul din stânga. Clătitele-s
aproape gata.
Eram prea mari pentru leagăne acum, picioarele ne-au crescul
lungi ca viţa-de-vie.
;
- Oh, a spus el dezinteresat.
»]
N-am putut să-l condamn. Până la urmă, ce importanţă mai
aveau clătitele când erai pe moarte?
j
- E foarte frumos aici, i-am spus, inspirând adânc. Aerul
dimineţii mirosea plăcut, a pământ jilav şi a iarbă de câmp ames
tecate. Aş vrea să arate şi curtea mea aşa.
S-a balansat un pic în leagăn. Era deja îmbrăcat pentru zi, purta
blugi şi un pulover roşu şi era încălţat cu pantofii pe care i-am
adus din maşina lui Leigh. Avea capul puţin aplecat şi privirea
îndreptată spre pământ.
1
- Leagănele astea nu-ţi amintesc de vremurile când eram mici?
m-a întrebat înălţându-şi capul şi privindu-mă.
j
A împins pământul cu picioarele şi apoi le-a ridicat ca să se
balanseze liber leagănul. Nu m-am putut abţine să nu mă gândesc
la micul Cadence din ziua petrecerii, care se legăna tot mai sus.
Puteam simţi pe pielea mea căldura zilelor de vară demult apuse şi
puteam să-i văd silueta mică de copil pe fundalul cerului albastru,
cu părul zburându-i de pe faţă. Când a sărit din leagăn, fetiţa care
eram atunci a crezut că a plutit în aer pentru o clipă, luminat de
soare, atrăgând lumina, ca un OZN venit pe Pământ să recupereze
ceva la care a renunţat.
Jfl
- Ba da, îmi amintesc, i-am spus în timp ce se legăna lângă
mine. Mă fac să mă gândesc la petrecerea noastră.
I
- Mama i-a invitat pe toţi copiii aceia la petrecere, să ştii, mi-a
spus el. Nu eu i-am ales. Niciunul dintre ei nu era ca tine, Sphinx.
Niciodată n-a existat cineva ca tine.
■
Şi-a pus brusc picioarele pe pământ, oprind leagănul şi s-a uitat
la mine. Părul îi cădea pe ochi şi-i îmblânzea.
|
- Chiar aşa? l-am întrebat. A fost o vreme când mi-ar fi plăcut
să-l aud spunându-mi asemenea lucruri, atunci când îl veneram
şi nu mai conta că mă abuza. Au fost vremuri în care aş fi fost în
y
FLUTURI STRIVIŢI
69
«uimea fericirii dac-aş fi ştiut că prietenului meu perfect, Cadence,
mi i plăcea să se joace cu altcineva. Dar acum habar n-aveam cum
.u fi trebuit să reacţionez. Nu mai înţelegeam ce simţeam. Voiam să
Iiu mai matură, mai raţională, mai puternică. Să nu mă las afectată.
Dar el îmi zâmbea, lăsându-mă cu respiraţia tăiată. Nu m-am
putut abţine să nu-i zâmbesc şi eu.
- Păi, sigur că da, mi-a spus tot zâmbind, ai fost cea mai bună
prietenă a mea.
- Asta obişnuiam să spun şi eu despre tine, i-am zis, ferindu-mi
privirea.
- Asta voi spune tot timpul despre tine, Sphinx. Tot timpul.
IMnă în ziua în care voi muri.
L-am privit din nou. Mă durea inima, de parcă s-ar fi izbit de
un perete de cărămidă. Până în ziua în care va muri. Apoi mi-a râs
in faţă şi şi-a dat la o parte părul din ochi. Mi-am muşcat buza,
punându-i, în mintea mea, o mie de întrebări. Eşti împăcat cu
pândul că o să mori în curând? Vrei să mori? Eşti fericit că mori?
( diiar o să mori? E-adevărat?
încă zâmbind, s-a uitat peste curte şi a repetat:
- Până în ziua în care voi muri.
Ca un jurământ, ca o mantră, ca o promisiune.
Şi m-am gândit: „Nu pari a fi pe moarte. M-auzi? Ochii-ţi sunt
Toarte, foarte luminoşi şi ştii asta. Am avut o prietenă pe nume
Kaitlyn care credea că arăţi bine. I-am spus că-i nebună. Dar avea
dreptate. Şi-acum îmi zâmbeştia.
- Sphinxie, mi-a spus Cadence, vrei să ştii secretul meu?
- Sigur că da, i-am confirmat, simţindu-mă deodată foarte
receptivă.
Zâmbetul i-a dispărut cu desăvârşire, moment în care eu am
înţepenit locului. Era ca şi cum ar fi aprins un bec pentru bliţ
enorm şi după aceea ar fi stins lumina, lăsându-mă orbecăind în
întuneric, cu fantoma strălucirii încă plutind înaintea ochilor mei.
- Vino aici, mi-a spus, împingându-şi leagănul într-o parte, ca
să fie mai aproape de mine şi întinzându-mi o mână, să mă apropii
şi eu. Când am facut-o, mi-a pus mâna pe ceafa, răsfirându-şi
70
M. Anjelais
degetele prin părul meu şi ţintuindu-mă locului. Buzele lui erau
foarte aproape de urechea mea, îi puteam simţi respiraţia calda
pe piele, iar apropierea lui era chinuitoare şi emoţionantă. Am
simţit un fior rece pe şira spinării, un fior grozav care mă furnica
şi mă electriza. Apoi am simţit că îngheţ, de parcă mintea îmi izola
corpul, ca să mă protejeze în caz că decideam să mă aplec sub
atingerea lui.
1
- De ce ţi-e frică? mi-a şoptit. Doar îţi spun secretul meu,
Sphinx. A tras aer în piept, apoi a continuat şoptindu-mi blând:
Ştii că doctorii mi-au spus că-i ceva în neregulă cu mintea mea?
Nu ştiai, nu-i aşa?
\
Şi-a mişcat puţin mâna; partea de jos a palmei lui era pe falca
mea. Mă atingea cu vârful nasului undeva peste ureche.
J
- Ei bine, s-au înşelat. Când un doctor nu înţelege ceva, trebuie
să spună că nu-i în regulă, ca să se simtă mai sigur pe el... dar
asta nu înseamnă că-i adevărat. Nu-i nimic în neregulă cu mine,
Sphinx, chiar nimic...
1
Am îngheţat. îi simţeam mâna caldă pe faţă, iar cuvintele care- i
ieşeau din gură îmi provocau fiori reci în fiecare clipă. M-am
speriat îngrozitor de tare. Nu ştiam despre ce vorbea şi nici nu-mi
plăcea cum suna ce-mi spunea. Dar apoi mi-am amintit de câte
ori m-am imaginat într-o astfel de situaţie: stând cu un băiat de
genul lui Cadence, cu mâna lui în părul meu şi cu buzele lui aşa
de aproape. Un băiat chipeş, cu ochii albaştri pironiţi într-ai mei
şi cu pletele blonde, căzute pe frunte. Deodată, o voce din mintea
mea mi-a amintit că trebuia să ne căsătorim. Un fior mi-a străbătui
tot corpul fără voia mea; nu trebuia să mă gândesc la aşa ceva. „El
te-a tăiat, mi-am spus şi m-am cutremurat din nou. Nu e un băiat
normal. El te-a tăiat."
Nu conta că putea să-şi înmoaie vocea şi să mă cuprindă cu
ea, nu conta că avea puterea de a-şi învălui ochii cu o căldură tre
cătoare, ca o toamnă târzie care venea după ce gerul a ucis totul. Şi
n-avea nicio importanţă faptul că putea să ofere câteva momente
de tandreţe, ca nişte fisuri prin care lumina putea să pătrundă
FLUTURI STRIVIŢI
71
mtr-un loc întunecos. Da, mâna lui era caldă, un semn de viaţă,
clar cunoşteam răceala din ochii lui.
- De ce ţi-e frică? a repetat încet, depărtându-se de mine. Şi-a
luat mâna de pe faţa mea şi-am rămas îngheţată şi arsă în acelaşi
li mp, cu rotiţele minţii învârtindu-se confuze.
Leagănul lui a scârţâit când l-a lăsat să-şi revină la poziţia
iniţială. Şi-a înclinat capul într-o parte, în timp ce mă privea şi
ochii lui pătrunzători îmi scrutau faţa. Partea de sus a obrazului.
( Cicatricea care nu mai era acoperită cu fond de ten. Mă spălasem
l>e faţă seara trecută şi nu mă mai machiasem între timp.
- Ai ascuns-o ieri, mi-a spus, fulgerându-mă cu privirea. Să n-o
mai ascunzi niciodată!
- Cadence, e faţa mea, i-am spus cu vocea tremurându-mi. O
s o acopăr dacă vreau.
- Nu! s-a răstit la mine ca un copil mic şi nervos. Să
nu-ndrăzneşti!
S-a ridicat din leagăn, crescând în înălţime într-o clipă, iar eu
.un sărit la fel de repede ca să-l ajung din urmă. Ne-am uitat unul
la altul, el cu ochii foc şi pară, ai mei doar mai mari ca de obicei,
dar sfidători. Sphinx, a izbucnit el, cu toată fiinţa lui încordată şi
iremurândă, să nu-ndrăzneşti!
- De ce nu? l-am întrebat, înălţându-mi capul.
Ochii noştri s-au întâlnit, un căprui moale împotriva unui
perete tare de gheaţă albastră. în timp ce ochii lui se învârteau în
orbite, am simţit brusc un impuls de a-mi goli mintea. Aveam o
leamă cumplită, iraţională, că va pătrunde în mintea mea, îmi va
i iii gândurile şi va vedea că m-am gândit la plan, la căsătoria care
nu va avea loc niciodată.
—
Ochii lui s-au îngustat, apoi s-au îmblânzit. Şi mi-am pus o
pl ămadă de întrebări. De ce se purta aşa, cum putea să treacă de
la blândeţe la răutate într-o clipită, făcea asta doar pentru că era
pe moarte? Şi chiar dacă, într-adevăr, mi-a pătruns în minte, oare
acest sclipitor şi sălbatic băiat mă visa într-o rochie albă care nu va
exista niciodată? Mi-am strâns pumnii. „Nu, aşa ceva e imposibil/ 4
72
M. Anjelais
- Sphinxie, mi-a spus, cu vocea din nou calmă. De ce-ai vre.i
s-o ascunzi?
|
Şi-a întins mâna şi a atins cu degetul arătător un capăt a
cicatricii mele şi a urmărit-o până la celălalt capăt, în timp ce eu
stăteam, încercând să fiu puternică şi hotărâtă să nu - 1 las să ma
sperie.
1
- Nu înţeleg. Nu ştii că ai fost atinsă de un înger? Credeam ca
ştii asta. S-a mai uitat la mine pentru un minut, cu ochii ca nişte
pereţi perfect neteziţi.
3
Apoi, de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat, s-a răsucit pe călcâie
şi-a pornit cu paşi mari sprecasă.
i
- Hai să mergem să mâncăm nişte clătite, mi-a spus pe un ton
relaxat.
1
Am rămas în loc, nemişcată, buimăcită încă o dată de schimbarea
bruscă a purtării lui.
1
„Ştii că doctorii mi-au spuscă e ceva în neregulă cu mintea
mea?“ Vorbele lui s-au strecurat iarăşi printre gândurile mele
cele mai importante. Şi încă-i simţeam mâna pe obraz, buzele
pe ureche, degetul pe cicatrice. „Nu ştii că ai fost atinsă de un
înger?“ Mintea mea a prins repede noua întrebare, a întors-o pe
toate părţile, a privit-o din toate unghiurile şi a ţinut-o la lumina,
grăbindu-se să-i găsească un răspuns.
m
Şi pentru o clipă, acolo, în curtea aceea verde, lângă leagănele
care arătau exact ca acelea în care ne jucam când eram mici,
privindu-1 îndreptându-se spre uşa din spate a casei lui din Anglia,
am luat în considerare un posibil răspuns. Oare de aceea m-au
invadat atâtea sentimente contradictorii atunci când m-a tăiat ?
Pentru o clipă am crezut că am găsit răspunsul. Nu ştiam c-am
fost atinsă de un înger? Ba da, aşa am crezut... pentru o clipă foarte
scurtă, arzătoare, cutremurătoare şi luminoasă în acea curte atât de
verde, atinsă de razele soarelui care cădeau în jurul meu.
Doar pentru o clipă.
j
Mama şi Leigh le-au făcut feţe zâmbitoare clătitelor: sfere
inegale în loc de ochi şi curbe lungi ca şerpii în loc de zâmbete.
Au folosit sirop ca să le facă plete, bărbi şi mustăţi, care curgeau şi
prelingeau pe farfurii, devenind de culoarea chihlimbarului în
razele soarelui care intrau pe ferestrele bucătăriei, împrăştiindu-se
într-o grămadă de bălţi lipicioase.
- Leigh şi cu mine le făceam aşa când rămâneam peste noapte
una la alta, pe atunci eram în şcoala primară, mi-a explicat mama.
M-am holbat la ea în timp ce-mi dădeam seama că n-avea nici
cea mai vagă idee despre ce mi s-a-ntâmplat afară, la leagăne.
Dac-ar fî lăsat clătitele măcar pentru o clipă ca să se uite pe
Icreastră, ar fi văzut totul, dar n-a facut-o. Şi, evident, nu observa
nici expresia de pe faţa mea. Nu putea să vadă ce ochi mari aveam?
- încercam să le facem să arate ca profesorii noştri, mi-a spus
Leigh, punându-şi două în farfurie.
Am respirat cu greu şi m-am uitat la farfuria mea. Clătita
uni arăta zâmbetul ei şerpuit şi am simţit cum umerii îmi erau
împovăraţi de o mare greutate. Leigh se străduia din răsputeri.
Voia doar să fim fericiţi în timpul acelei vizite, aşa de fericiţi, de
parcă n-am fi venit din alt motiv decât dorinţa de a ne distra cu
nişte vechi prieteni - să ne amintim cum rămâneam peste noapte
unul la altul când eram în şcoala primară, cum ne băteam joc de
foştii profesori şi cum eram în vremurile bune.
>i
74
M. Anjelais
Vizavi de mine, la masă, Cadence stătea drept ca lumânarea în
scaunul lui şi tăia faţa clătitei în două, apoi în patru.
1
- Nu ţi-e foame, Cay? l-a întrebat Leigh, privindu-1 cu ochii ei
aprigi şi trişti de mamă, dorindu-şi ca timpul să stea în loc.
j
- Nu prea.
\
A înţepat o bucăţică de clătită cu un singur dinte al furculiţei
şi a muşcat un pic din colţ, înainte s-o pună din nou în farfurie,
în timp ce-şi turna suc de portocale într-un pahar, mama ne-a
întrebat:
I
- Aveţi vreun plan pentru ziua de azi? S-a uitat la mine şi la
Cadence aşteptând un răspuns. Doar spuneţi-mi ce vreţi să facem
şi vom face, ne-a spus Leigh.
- întrebaţi-1 pe Cadence, i-am zis eu, simţind că el ar fi trebuit
să decidă.
Cadence mi-a aruncat doar o privire cu coada ochiului, mi-a
zâmbit un pic şi-a ridicat din umerii lui slabi, înainte de a-şi
îndrepta, din nou, toată atenţia către micul lui dejun. Calmul
lui m-a surprins. Cum putea cineva care avea mai puţin de un
an de trăit, respirat, văzut, mişcat şi făcut tot felul de lucruri, de
învăţat, ascultat şi luat tot ce-avea viaţa mai bun de oferit, să ridice
nepăsător din umeri când era întrebat ce voia să facă? Dac-aş fi
fost în locul lui, ştiind că fiecare secundă mă duce mai aproape de
moarte, aş fi avut o lungă listă cu lucrurile pe care aş fi vrut să le
fac. Aş fi avut atâtea lucruri mărunte şi frumoase de făcut, chiar
şi-n grabă, în ultimul minut. Şi-aş fi mâncat clătita aceea, m-am
gândit eu, deconcertată. Aş fi mâncat cinci.
Pe undeva, prin adâncul şi pe la periferia minţii mele, înghesuită
în jurul gândurilor din prezent, era şi amintirea proaspătă a ceea
ce mi s-a întâmplat la leagăne - mâna lui Cadence pe faţa mea.
Mă cutremura. Ultima mea amintire cu el a fost foarte intensă, cu
ochii lui arzând în timp ce cuţitul îşi tăia calea pe obrazul meu.
Am uitat cât de blândă putea să fie vocea lui. Bucăţica de clătită mi
s-a făcut tare ca piatra în gât şi a trebuit să beau multă apă dintr-o
FLUTURI STRIVIŢI
75
înghiţitură ca să-mi alunece pe gât, de parcă ar fi fost o pastilă
îngrozitor de mare şi de rea la gust.
- Haide, ce vrei să facem? l-am întrebat, simţind o grabă
nedorită în voce. Trebuie să facem ceva. Doar n-o să stăm degeaba
toată ziua?!
Voiam să fim ocupaţi, să facem ceva. Dac-am fi fost prinşi cu
orice fel de activitate, el n-ar mai fi avut ocazia să-mi mai şoptească
la ureche - iar eu n-aş mai fi avut timp să-l ascult. Era destul
pentru o zi.
Şi-a împins farfuria cu vârful degetului şi s-a ridicat de pe scaun.
- Mă duc să cânt la pian, mi-a spus, ca şi când ar fi luat o
hotărâre definitivă.
Avea să cânte la pian cât era ziua de lungă. Atâta tot.
- Bine, atunci eu mă duc să fac un duş, i-am spus. O să vin la
Iine când termin. Dar trebuie să facem ceva mai târziu, mă-nţelegi?
A plecat brusc, fără să-mi răspundă. Leigh s-a ridicat.
- Să-ţi dau nişte prosoape, Sphinx, mi-a spus şi-a urcat până
sus cu mine. Mi-a înmânat o grămăjoară de prosoape bej, curate,
împăturite cu grijă, cu un prosop mai mic deasupra şi mi-a arătat
i um să pornesc duşul. Ai tot ce îţi trebuie?
- Da, i-am spus, descheindu-mi fermoarul de la bluza de
Irening. Mulţumesc.
Şamponul din duşul lui Leigh era într-un recipient violet pe care
scria că era parfumat cu violete marocane. Avea un miros greu şi
persistent, ca un fel de miere exotică. Nu ştiam dacă-mi plăcea
sau nu, dar cum nu-mi adusesem şampon de-acasă, n-am avut de
ilcs şi l-am folosit. Când am ieşit din duş, mi-am înfăşurat părul
mtr-un prosop şi m-am întors în camera mea ca să-mi iau micul
uscător de păr din valiză, dar am descoperit că l-am uitat, aşa că a
I I ebuit să-l folosesc pe-al lui Leigh. Când am terminat, mi-am scos
gentuţa pentru produsele de machiaj şi-am cotrobăit prin ea după
londul de ten. Am ezitat doar o clipă înainte să-mi acopăr cu grijă
i icatricea - doar o clipă, apoi am ascuns-o ca pe un secret. Locul
ui care am fost atinsă de un înger. Nu puteam să-mi iau gândul
76
M. Anjelais
de la acele vorbe. Chiar asta credea Cadence că mi-a făcut în toţi
aceşti ani? Chiar s-a gândit întotdeauna la ceea ce mi-a făcut ca la
ceva frumos? Ideea era şocantă şi gândul acesta îmi facea mâinile
să tremure, în timp ce-mi retuşam machiajul cicatricei.
i
„Nu te mai gândi la astaa, mi-am spus eu hotărâtă, dându-mi un
şut mental şi forţându-mă să nu cad pradă următorului gând care
mi-a trecut prin minte: „Nu e chiar aşa de simplu4.
m
Când am coborât din nou la parter, mai era o femeie în
bucătărie împreună cu mama şi cu Leigh. Părul ei negru era prins
la spate într-o coadă de cal săltăreaţă şi stătea în faţa chiuvetei,
spălând vasele folosite la micul dejun şi vorbind cu Leigh peste
umăr. S-a întors spre mine, cu mâinile pline de săpun şi mi-a
zâmbit când am intrat.
|
- Bună, mi-a spus, dându-şi la o parte o şuviţă rebelă din
ochi cu încheietura mâinii. Tu trebuie să fii Sphinx. Ce nume
neobişnuit! îmi place.
Vocea îi era la fel de săltăreaţă ca părul.
j
- Sphinx, ea e Vivienne, mi-a zis Leigh. Ea e femeia care-mi
organizează viaţa şi are grijă să n-o iau pe arătură!
Apoi a început să râdă cu Vivienne.
:i
- Fac şi eu ce pot, a adăugat Vivienne şi s-a întors la spălatul
vaselor. Mi-au trebuit câteva clipe până să-mi dau seama că era
un fel de menajeră. Mă bucur să te cunosc, Sphinx, mi-a spus,
întorcându-se iar spre mine. Cu toţii am aşteptat cu mare interes
vizita ta.
1
- Mă bucur că sunt aici, i-am spus. Bunătatea ei era contagioasă
şi mi-am dorit ca şi mama să fi avut pe cineva ca ea acasă la noi, ca
să ne organizeze vieţile.
9
- Bine, mi-a spus. Asta-i bine.
Chiuveta era plină de clăbuci care miroseau a lămâi proaspete.
Auzeam sunetele unui pian venind spre bucătărie de undeva,
din casă.
Mai era o cameră de zi după sufragerie: era mai elegantă şi mai
luxoasă şi nu avea televizor. în schimb, avea mobilă victoriană, un
FLUTURI STRIVIŢI
77
tandelabru, fotografii artistice rafinate pe pereţi şi pian. Acesta
nona mare şi negru pe podeaua lucioasă din lemn de esenţă tare,
lângă o fereastră mare. Pianul era deschis, iar partiturile erau
împrăştiate pe suportul de deasupra claviaturii. Cadence stătea pe
bancheta din faţa lui, cu picioarele goale pe pedale şi cu mâinile
/burându-i peste clape. Cânta ceva înălţător şi frumos, de o vagă
ii isteţe, ceva care-mi amintea de lumina unei ape curgătoare
alunecând uşor peste pietrele cenuşii.
Ştiam de ceva vreme că obişnuia să cânte la pian: Leigh ne-a
Irimis poze cu el cântând de câteva ori de-a lungul anilor. Dar
atunci era prima dată când asistam la eveniment şi am încremenit.
I ra extrordinar de talentat şi la muzică, şi la pictură, dar totul era
irecător. Peste câteva luni el va fi mort, lăsând în urmă pianul tăcut
$i pânzele goale.
M-am aşezat pe un fotoliu şi mi-am strâns genunchii la piept.
Lângă scaun se afla o măsuţă, cu o vază cu crini albi, proaspăt
i uleşi. Lângă vază, într-o cutiuţă neagră, era un aparat foto digital
argintiu. Am ridicat cutia, am scos aparatul din ea şi-am apăsat
pe butonul de sus. A pornit cu un bip silenţios, iar ecranul s-a
luminat. Am apăsat butonul de stocare, dorind să văd ce era pe
i ardul de memorie. Era gol; fără poze, fără filme. Nimic.
L-am schimbat din modulul de fotografiat în cel de filmat şi
I am îndreptat spre Cadence şi pianul lui, încadrând imaginea,
astfel încât să includă cât mai mult din fereasta mare şi frumoasă.
Apoi am apăsat butonul de pornire. Un cerculeţ verde a apărut în
colţul de sus al ecranului, anunţându-mă că se efectua filmarea.
- Cadence, cum se numeşte piesa pe care o interpretezi? l-am
întrebat.
- P ă m â n tu l sfâ n t , mi-a spus, în timp ce cânta. De Jon Schmidt.
Am focalizat imaginea pe mâinile lui. Erau foarte graţioase
planând peste clape ca dansatorii de balet, fără să greşească vreo
notă. Cânta extraordinar... tot ce făcea era extraordinar.
M-am aplecat un pic în faţă şi-am filmat un prim-plan cu chipul
lui. Era foarte concentrat şi-şi ţinea buzele strâns lipite. îşi înclina
78
M. Anjelais
uşor capul înainte şi înapoi, sincronizându-se cu ritmul melodiei
Am ridicat aparatul în aşa fel încât imaginea a fost umplută de
lumina care venea prin fereastră. Apoi am micşorat din nou
imaginea, arătând toată scena încă o dată, înainte de a apăsa pe
butonul de oprire. Apoi am pus aparatul înapoi în cutie şi l-am
aşezat la loc pe măsuţă, exact unde l-am găsit. Am fost mulţumită
Nu m-a observat când l-am filmat şi acum aveam înregistrarea cu
el cântând pentru totdeauna.
1
- Eşti foarte bun, i-am spus lui Cadence.
1
- Da, mi-a spus el răspicat.
1
- Şi eu ştiu să cânt puţin, foarte puţin, i-am spus. Dar numai cu
o mână. Nu ca tine.
j
A terminat de cântat şi şi-a pus mâinile-n poală, iar eu am
aşteptat să-mi spună ceva. A atins o clapă neagră cu arătătorul şi
a examinat-o, de parcă ar fi verificat dacă avea praf pe ea. Apoi
şi-a dat părul pe spate, s-a întors spre mine şi m-a privit. Luminii
care venea din fereastră îi accentua faţa unghiulară, conturând-o
cu o blândă lumină aurie. Ochii lui albaştri glaciali mă fixau
intenţionat. M-am bucurat că am pus la loc aparatul foto.
i
- Vino aici, mi-a spus el.
]
- Ce? am înţepenit.
1
Ce s-a întâmplat la leagăne era încă dureros de proaspăt în
mintea mea şi atunci a început cu aceeaşi expresie, banală „Vino
aici“. Nu voiam. Nu voiam să fiu aproape de el. Scaunul pe care
stăteam era la o distanţă sigură de el şi intenţionam să rămân acolo.
Şi-a pus mâna cu degetele lungi pe banchetă, lângă el, arătân
du-mi unde voia să stau şi mi-a spus:
M
- M-ai auzit, vino aici.
1
De-abia respiram.
1
„Mamele noastre sunt în bucătărie, mi-am amintit. Vivienne c
în bucătărie. Aş putea s-o chem pe mama oricând; i-aş putea cen
să ne supravegheze dac-aş vrea.“ M-am ridicat încet de pe scaun,
iar el s-a întors spre pian.
M
FLUTURI STRIVIŢI
79
Parcă nu mă puteam abţine. în următoarea clipă, mă aşezam cu
}>i ijă lângă el pe banchetă, încercând să mă asigur că era un spaţiu
Mmt între corpurile noastre. Am încercat în zadar: s-a apropiat
•• | >i*de de mine şi, deodată, piciorul meu drept era lipit de al lui şi
matele noastre se atingeau. Mi s-au încleştat fălcile.
Nu poţi să cânţi nimic cu amândouă mâinile? m-a întrebat.
Nu.
Nu ştiam unde voia să ajungă, dar credeam că urma o remarcă
usturătoare în legătură cu lipsa mea de talent muzical.
I)ar şi-a pus mâinile pe clape şi mi-a spus:
Puneţi mâinile peste ale mele.
De ce?
O să vezi. O să cântăm împreună. O să te-ajut, Sphinxie.
Mi-am ridicat mâinile încet şi m-am supus. Mi-a luat o clipă
*a mă dezmeticesc: trebuia să-mi pun un braţ sub al lui şi faptul
».i încercam cu încăpăţânare să nu-i ating altă parte a corpului
«Ircât mâinile nu mă ajuta deloc. L-am atins uşor cu cotul pe
piept şi am tresărit, dar s-a comportat de parcă n-ar fi observat,
/.mibindu-mi blând în timp ce-mi aliniam degetele cu ale lui.
I getele lui erau mai lungi decât ale mele, dar mult mai subţiri şi
- ii pielea palidă. Şi erau reci la atingere. Pielea din jurul unghiilor
avea o vagă şi tulburătoare nuanţă albăstrie, de parcă nu i-ar fi
• m ulat bine sângele. Imaginea asta m-a făcut să simt un fior
•n e pe şira spinării. Degetele mele poate că erau scurte, groase şi
m îndemânatice în comparaţie cu ale lui, dar măcar mâinile mele
arătau vii.
Apoi, am stat aşa, unul lângă altul la pian, mână-n mână. A
imeput să cânte, încet, cu degetele apăsând pe clape şi eu l-am
minat. N-am recunoscut piesa pe care-o interpreta, era lentă şi
măsurată. M-am uitat la faţa lui, apoi în jos, la mâinile noastre,
miişcându-mi buza. Pielea lui era rece, dar moale. Puteam să-i simt
naşele mâinilor mişcându-se sub degetele mele, ca o maşinărie
• are a prins viaţă. Mâinile astea m-au speriat. Mâinile astea erau
îngrozitoare, frumoase şi nu mai aveau mult timp.
80
M. Anjelais
Iar eu le atingeam. Lângă mine, el zâmbea nedesluşit, cu oclm
pe jumătate închişi.
9
- Cum te simţi, Sphinxie? m-a întrebat cu o voce blândă. Cum
te simţi când, în sfârşit, eşti aici?
M
- Ce vrei să spui? l-am întrebat, luându-mi ochii de la mâinilt
noastre pentru o clipă, ca să încerc să-i ghicesc intenţiile.
m
Şi-a aplecat capul un pic înspre mine, încă zâmbind.
■
- Eşti aici cu mine. în sfârşit. După atâţia ani, te-ai întors undi
ţi-era sortit să fii. M-am holbat la el, cu gura căscată, încercând $â
spun şi eu câteva cuvinte. Ştii asta, nu-i aşa, Sphinx? m-a întrebai
el când când a văzut că nu puteam să-i răspund. Ştii că ţi-e scris sa
fii aici cu mine.
■
Am înghiţit în sec, gândindu-mă la ce-am simţit atunci când am
auzit că era bolnav, când am ştiut că trebuia să merg la el să-l văd
Mâinile lui încă se mai mişcau cu graţie sub ale mele, iar notei*
pianului aveau ecouri slabe în aer. Mi-am ferit privirea şi mi-am
regăsit, în cele din urmă, vocea.
9
- Da, i-am spus încet, aşa de încet încât de-abia mă auzeam
Ştiu.
j
- Bine, mi-a spus el, cu o voce şi mai înceată, de parcă ar fi fost
născocită de imaginaţia mea.
$■
Apoi s-a oprit din cântat, şi-a retras uşor mâinile de sub aIr
mele, ca o fantomă care redevenea invizibilă. Mâinile mi-au plutii
o fracţiune de secundă deasupra pianului înainte să mi le pun in
poală, tremurând.
m
- Ce-a fost asta? l-am întrebat, cu vocea tremurândă.
I
- Ce-a fost ce? Melodia? Eu am compus-o. E melodia mea.
- Pe bune? E minunată. A tăcut câteva minute, în timp ce I
priveam, aşteptând să-mi răspundă. O să mai cânţi şi altceva? l-am
întrebat, văzând că nu mai zicea nimic.
]
- Ai vrea să auzi ceva anume? m-a întrebat, părând dintr-odată
nerăbdător.
9
Am încercat din răsputeri să mă gândesc la o piesă pe care să i <»
cer, dar singurele cântece care-mi veneau în minte erau din genul
FLUTURI STRIVIŢI
81
I*<>p sau rock. M-am simţit îngrozitor de incultă. Iar el a aşteptat,
• u umerii căzuţi de plictiseală.
Cântă ce vrei, i-am spus în cele din urmă.
A cântat ceva rapid şi zgomotos, cu note joase care săltau cu
inllăcărare.
i - Ce-a fost asta? l-am întrebat curioasă.
- L o v e G a m e , mi-a răspuns, Lady Gaga.
Am fost cam mirată de ideea că un cântec de genul acesta putea
li transpus la pian, dar tocmai îl auzisem cu câteva clipe înainte.
Notele răsunau ca paşii unui marş.
- Ai partitură pentru melodia asta? l-am întrebat interesată.
- Nu, mi-a spus oftând. Doar am ascultat cântecul şi mi-am dat
seama care sunt notele lui. Nu e aşa de greu pe cât crede lumea.
Cadence s-a întins şi a tras capacul peste claviatură cu o
liocănitură uşoară. Şi-a întors capul şi s-a uitat pe fereastră, iar
părul lui a devenit auriu în lumina soarelui. Stătea cu capul lăsat
uşor pe spate, de parcă se uita în sus.
- Te uiţi după Dumnezeu? l-am întrebat eu fără să mă gândesc
prea mult şi m-am mirat de propria întrebare.
Habar n-aveam că voiam să spun ceva. Tot ce ştiam era că,
dacă aş fi fost pe moarte, stând pe bancheta unui pian, în faţa
unei ferestre foarte, foarte mari, cu soarele luminând-o şi cu ecoul
ultimelor note pierzându-se în neant, L-aş fi căutat pe Dumnezeu
m priveliştea de dincolo de fereastră. Nu eram o persoană deosebit
de religioasă; ştiam toate poveştile din Biblie, dar mama nu
m-a dus niciodată la biserică şi nu eram sigură dacă credeam în
I)umnezeu sau nu. Dar ştiam că, dacă aş fi fost pe moarte, L-aş fi
căutat. Aş fi încercat să cred în El.
- Nu există niciun Dumnezeu, Sphinx, mi-a spus el.
- Oh, i-am spus încetişor, eu doar credeam că poate...
- Credeai că am nevoie de Dumnezeu, mi-a spus Cadence cu
răceală în glas. Pentru că mor.
- Păi, da, am recunoscut. Vreau să spun că te-ar alina credinţa
în ceva...
82
M. Anjelais
- Cred în mine însumi, mi-a spus, ridicându-se de pe banchet,i
pianului şi punându-şi mâinile la spate. Eu mă am doar pe mine
Arta mea, gândurile mele, corpul meu, eu însumi. A făcut o pau/;i
Şi oricine crede altceva e un idiot. Tot ce avem e propria persoana
- Dar, chiar dacă nu crezi în Dumnezeu, ai şi alţi oameni, i-am
spus insistând. Familia ta şi prietenii şi toţi cei din jurul tău. îi ,u
pe oamenii aceştia.
I
A început să râdă.
1
- Alţi oameni, a pufnit el şi-a început să râdă din nou. N-am
nevoie de alţi oameni, Sphinx! Am tot ce am nevoie aici, în faţa
mea, şi orice loc în care stau e un pământ sfânt.
1
Ca numele piesei pe care a interpretat-o mai devreme la pian
Pământul sfânt, locul sacru. Frumos, dar de o vagă tristeţe. 0
biserică, un templu, o moschee, un loc de veneraţie. Iar Cadencr
stătea singur în lumina de sub fereastră, singur în locul lui sfânt,
fără să se roage nimănui, înconjurat de un zid de mândrie, talent
şi geniu tânăr. Murind rapid, pe pământul lui sfânt - dar poate îl
însoţeam şi eu acolo, măcar pentru o clipă, înainte să plece pentru
totdeauna...
'M
Am simţit un nod în gât. S-a întors cu faţa la mine.
1
- Plângi? m-a întrebat amuzat.
1
- Nu încă, i-am răspuns cu sinceritate.
]
- Eşti o fată mare, Sphinxie, mi-a şoptit el, clătinând din cap.
Fetele mari nu plâng.
Deja schimbase subiectul. Nu se mai gândea la viaţa lui, hi
filozofia lui. Mintea lui deja se concentra la altceva. Ce prostuţ;i
am fost să plâng din nimic, să plâng pentru altă persoană! Lumina
soarelui se reflecta în suprafaţa neagră şi lucioasă a pianului, iar în
aparatul foto digital de pe măsuţă, videoclipul cu Cadence cântând
la pian era păstrat într-un spaţiu invizibil, câteva momente
suspendate în timp. „O să plâng după ce va muri, m-am gândii,
simtindu-mă dintr-odată foarte mică. Când o să văd lucruri care-mi
vor aminti de el, o să mă gândesc şi la ziua asta.a
1
FLUTURI STRIVIŢI
83
lira păstrat în aparatul acela, în memoria mea, în moleculele
pielii mele, acolo unde degetele lui îmi atinseseră uşor obrazul.
Urmele lui erau pretutindeni. Nu, nu conta că era rău - era
toi frumos, încă putea să mă impresioneze, încă era important
pentru mine. în faţa mea, el stătea cu capul înclinat, privindu-mă
îndeaproape. I-am zâmbit, dintr-un impuls.
Un văl neted şi perfect i-a acoperit ochii. Mi-a zâmbit şi
• I, foarte discret, cu colţurile buzelor de-abia ridicându-se şi
i plecat din cameră. Iar razele soarelui au intrat pe fereastră
Vi au dansat uşor peste pian, de parcă era doar o zi nesfârşită pe
eternul Pământ.
Am luat aparatul foto digital când am plecat din camera cu
pianul. Cadence a urcat repede la mansardă să picteze şi-am simţii
că nu voia să-l urmăresc ca o umbră toată ziua, aşa că m-am du-,
în camera de zi, cea cu televizor, şi m-am aşezat pe canapea lângă
mama. Ea şi Leigh stăteau de vorbă, savurându-şi ceaiul din cănii»
artistic pictate. Ochii lui Leigh erau roşii, dar nu plângea.
fi
- Al cui e aparatul ăsta? am întrebat-o, ţinându-1 de cureluşa
cutiei.
fi
A luat-o şi a deschis-o, scoţând aparatul argintiu şi cercetându I
- Cred că-i vechiul aparat foto al lui Cadence, mi-a spus,
dându-mi-1 înapoi. I-am cumpărat unul nou de Crăciun. Nu 1 a
mai folosit pe acesta de mult. De ce întrebi?
1
- Nu mi l-am adus pe-al meu, i-am spus, ceea ce era adevărat,
nu m-am gândit să-mi aduc aparatul de fotografiat. Mă întrebam
dacă pot să-l folosesc pe acesta cât sunt aici.
m
- Bineînţeles, Sphinxie, mi-a spus. Poţi să-l foloseşti. Ai nevoie
de un cârd de memorie nou pentru el?
- Nu, este unul în aparat, i-am spus. Şi e gol.
- Atunci ai tot ce-ţi trebuie, mi-a spus. Umple-1.
7
Mi-a dăruit un zâmbet, unul slab, tremurător.
M-am hotărât. De câte ori voi avea ocazia, îl voi filma pe
Cadence, îl voi prinde şi voi salva câteva momente cu el în fiecare
zi - ca să rămână ceva în urmă pentru Leigh şi pentru mine. Dai
va trebui s-o fac fără ştirea lui; eram sigură că se va împotrivi ideii
*
FLUTURI STRIVIŢI
85
de a fi filmat dacă l-aş fi întrebat direct despre asta. Am pus mâna
pe cureluşa aparatului şi am strâns-o, luându-mi obligaţia de a-mi
îndeplini noua misiune.
- Bine, mulţumesc, Leigh, i-am spus.
- N-ai pentru ce, mi-a spus şi mi-a zâmbit din nou, la fel.
Ajunsesem acasă la Leigh într-o luni. Marţea trecuse fără
evenimente majore. Miercuri, am reuşit să-l scoatem pe Cadence
din casă şi să mergem la un film, apoi să luăm cina undeva. Am
aşteptat în linişte la restaurant, în timp ce Cadence întâi a flirtat
cu ospătăriţa, apoi a jignit-o, spunându-i că era prea înceată şi că
n-a mai fost într-un restaurant mai prost în toată viaţa lui. Mi-am
coborât privirea-n poală, încercând să nu observ cum Cadence
ridica vocea şi oamenii din jurul nostru se întorceau să se uite la
noi. Când mi-am ridicat privirea, ochii mamei mele erau măriţi
clin cauza şocului provocat de comportamentul lui, iar obrajii lui
I,eigh erau de un roz aprins de ruşine.
- îmi pare foarte rău, a şoptit ea cu o voce slabă şi cu lacrimi
in ochi.
- Nu-i nimic, i-a apus mama cutremurată.
Eu nu puteam spune nimic. Când am terminat, Cadence a
şters-o înaintea noastră, iar ospătăriţa, încruntată, a început să
adune vasele.
Leigh şi-a deschis tremurând portofelul şi i-a înmânat o
bancnotă de cincizeci de lire. încruntarea a dispărut repede de pe
laţa ospătăriţei, în timp ce-şi băga cu grijă banii în buzunarul de
Ia blugi.
- Mulţumesc, i-a spus lui Leigh, îmbujorându-se dintr-odată.
- Nu, eu îţi mulţumesc, i-a spus Leigh. Ai fost foarte răbdătoare
cu fiul meu. în timp ce ospătăriţa pleca de lângă noi, Leigh ne-a
aruncat o privire mie şi mamei şi ne-a spus încet: Ştiu că asta nu
(‘ o compensaţie reală, ştiu c-ar fi trebuit să-i spun ceva, dar... A
ezitat, iar ochii i s-au umplut iar de lacrimi. Nu i-a mai rămas mult
li mp de trăit şi e speriat şi nu cred că se mai poate abţine să nu-şi
Iacă de cap.
86
M. Anjelais
- înţeleg, i-a spus mama, cu vocea încă tremurândă, în timp cc
încerca să-şi vină în fire. înţeleg. Nu-i nimic. Nu te mai gândi la
asta. Eu şi Sphinxie înţelegem situaţia.
Eu nu mă puteam gândi la altceva decât la ospătăriţa care nu I
cunoştea pe Cadence şi nu ştia că era pe moarte şi nici nu înţelegea
ce căutam acolo cu el. Ştia doar că şi-a petrecut o oră servindu I
pe cel mai îngrozitor adolescent pe care l-a întâlnit vreodată, care
stătea înconjurat de femei tăcute care nici măcar nu încercau să I
potolească. Nu ştia că era bolnav, că era partea cea mai importanta
din preţiosul plan de viaţă al mamei lui. A primit bani pentru ca
ne-a suportat şi s-a bucurat de ei. Banii sunt buni. Am auzit-o
vorbind cu altă ospătăriţă, în timp ce ieşeam, şi-i arăta banii. I a
spus că a fost cel mai bun bacşiş pe care l-a primit vreodată.
Mai târziu, în seara aceea, le-am auzit, fără să vreau, pe mama
pe Leigh vorbind în timp ce eu mă pregăteam de culcare. Stăteau
turceşte pe patul lui Leigh, uşa de la camera lui Leigh era pe
jumătate deschisă, iar televizorul era pornit ca să acopere sunetele4
vocilor lor. Era o strategie greşită; am putut să le-aud oricum.
- înainte se controla mai bine, i-a spus Leigh. Putea sa
farmece pe oricine. Toate fetele din şcoală îl adorau. A respirai
cu greu. E ca şi cum ar avea o cădere nervoasă sau ceva de
genul... şi-a ieşit din minţi. Cedează părţii din el care vrea doar
să muşte, înţelegi? A urmat o pauză. Uneori, mă gândesc că n-ar
fi trebuit să-i întrerup şedinţele la psiholog, a mormăit Leigh. Dai
nu le suporta... chiar nu le suporta şi nu păreau să dea rezultate.
Am simţit o înţepătură incomodă în gât, de parcă aveam o
insectă care se ţâra pe-acolo, şi m-am îndepărtat de uşa lui Leigh.
Ce căutam acolo? îmi învăţasem lecţia despre trasul cu urechea la
conversaţiile mamei cu Leigh acum multă vreme. Rareori auzeam
ceva ce aş fi vrut să-mi rămână în minte.
Am intrat în cameră şi am închis uşa după mine. îşi va pierde
Cadence minţile de tot până la sfârşit? „Şi-a ieşit din m inţf, a
spus Leigh. Oare partea lui care mă îngrozea va predomina asupra
părţii care mă fermeca?
FLUTURI STRIVIŢI
87
Aparatul foto digital era pe noptieră şi m-am întins după el,
I am pornit şi am revăzut clipul cu el cântând la pian.
Joi a fost o zi explozivă. A dispărut în timp ce urca la mansardă
sau aşa am crezut, dar de data asta l-am urmărit, urcând pe scări,
intrând apoi în spaţioasa încăpere umplută cu picturi albastre,
albastre, albastre. El nu era acolo. Probabil că s-a dus în dormitor.
M-am plimbat prin cameră şi m-am oprit în faţa pânzei mari,
dorind să văd dacă a mai lucrat la ea.
Ceea ce şi făcuse. I-a adăugat mai multe nuanţe; păreau să
fie sute de nuanţe diferite de albastru întinse pe pânză în formă
de spirale. Se împleteau una cu alta şi ieşeau iar la suprafaţă, ca
nişte şerpi fluizi, cu corpurile făcute din apă, care se dizolvau. Am
înaintat un pas ca să privesc tabloul mai îndeaproape.
- Sphinx! a răsunat vocea lui ascuţită din spatele meu. M-am
răsucit repede pe călcâie şi el aproape că a zburat până-n cameră,
de pe scări drept până la mine; m-am uitat la el şi ochii-i ardeau,
llăcări se ridicau în spatele unui strat subţire de gheaţă. Ce crezi că
Iaci aici? mi-a cerut explicaţii învârtindu-se in jurul meu.
A traversat camera într-o clipă şi a ajuns în locul în care stăteam,
in faţa pânzei albastre. Era ca o lumină prea strălucitoare aprinsă
înainte ca ochii mei să aibă timp să se acomodeze cu ea. îl vedeam
deja deasupra mea, cu tot corpul încordat de mânie, părând mai
înalt ca oricând. Avea pumnii strânşi şi-i tremurau mâinile. M-am
făcut mică si m-am retras din fata lui.
- Credeam că eşti aici, i-am spus, străduindu-mă să-mi menţin
vocea fermă. Mi-am amintit că Leigh şi mama erau la parter. Un
•ăngur ţipăt şi ar fi venit în fugă. Tot ce trebuia să fac era să ţip. îmi
pare rău, n-o să mai vin niciodată aici...
- Ce-a fost în capul tău? Nimeni nu are voie aici când nu sunt
de faţă. Nu poţi să vii aici când ai chef, mi-a spus cu vocea mai
puternică şi mai înaltă, la fel de pătrunzătoare ca ochii lui.
- Cadence, i-am spus, făcând încă un pas în spate ca să mă
Icresc de el.
>
>
88
M. Anjelais
Voiam să scap. îmi doream ca podeaua să se deschidă şi să m.i
înghită numai ca să scap de acea situaţie. în schimb, eram prinsa
într-o capcană, stând sub un zgârie-nor în timp ce se ridica,
impunător şi zguduind pământul, dintr-un deşert rece - exact ca
atunci când eram mică. Eram tot mică. Eram la pământ, privind in
sus cum zgârie-norul devenea tot mai înalt, iar eu eram înăuntrul
lui la etajul din vârf, cu uşa încuiată, toate în acelaşi timp.
Â
„Ştiai că doctorii mi-au spus că e ceva în neregulă cu mintea
mea?“ Am auzit brusc, în mintea mea, ecoul cuvintelor pe care ml
le-a şoptit când ne dam în leagăne şi, tot în mintea mea, mă băteani
singură pentru că am lăsat atingerea lui, felul în care cânta la pian
şi tot ce mai facea el să mă distragă. Nu m-am gândit bine la nimic.
Nu m-am deranjat să cuget un pic, să mă întreb ce urmărea. Ce nn
era în regulă cu el? Unde mi-a fost capul?
|
- Eşti la fel de proastă cum erai acum câţiva ani, a şuierai
Cadence. Eşti la fel de proastă. N-ai fost în stare nici măcar să fugi
de cineva care avea un cuţit. Respira greu şi era răguşit. Totul e la
fel ca acum câţiva ani, mi-a spus din nou. Buzele îi erau întinse,
drepte ca o linie, dar îl simţeam entuziast şi dornic, ca un căţel
sărind în faţa cuiva care ţine o minge de tenis. Am revăzut în minte
reflexia de pe lama briceagului. Clic, clic, clic. Am ţipat şi-ani
auzit zgomot de paşi la parter, amintindu-mi mai mult de ziua în
care m-a tăiat. Şi-a mişcat brusc capul când le-a auzit pe mamele
noastre venind şi, când s-a întors din nou spre mine, toată faţa
lui era crispată, iar dinţii îi erau dezgoliţi ca ai unui animal care
mârâia. Şi-a întins braţele spre mine într-o clipită şi m-a îmbrâncii;
am căzut pe spate şi-am aterizat în fund, cu inima bătându-mi
să-mi sară din piept şi simţindu-mă de-a dreptul panicată. Mamele
noastre erau pe scările care duceau spre mansardă, iar el ştia asta.
„N-o să-mi facă nimic, n-o să-mi facă nimic“, mi-am spus. Voiam
să mă ridic şi să fug, dar înţepenisem pe podea, cu părul în ochi.
S-a holbat la mine pentru o fracţiune de secundă şi faţa lui era
imposibil de descifrat; mă îngrozea ceea ce nu cunoşteam, ceea
ce era în mintea lui. Iar el doar se holba şi se tot holba, cu ochii
FLUTURI STRIVIŢI
89
♦levenindu-i tot mai strălucitori, cu fălcile întinse perfect, arătând
de parcă era gata să mă atace din nou.
Ce nu era în regulă cu el? Şi de ce, de ce, de ce a vrut să vin la el?
Mi-am regăsit puterea de a mă mişca din nou şi-am început
să mă târăsc pe podea ca să mă îndepărtez de el. Nu voiam să
mă ridic, pentru că ar fi putut să mi se înmoaie genunchii; nu
ştiam sigur dacă puteam avea încredere în picioarele mele în acel
moment. A ţipat de frustrat ce era şi a dat cu piciorul în podea ca
un copil de doi ani care avea un acces de furie, iar apoi am văzut-o
pe Leigh în prag, albă la faţă şi furioasă, cu mama lângă ea.
- Cadence, a strigat ea, cu vocea tremurândă, Cadence, să nu
te-atingi de Sphinxie!
S-a întors ca să fie cu faţa la ea şi-apoi a izbucnit în lacrimi:
cu hohote zgomotoase, copilăroase, care-i scuturau tot corpul.
Mama a dispărut din cadrul uşii, apoi a reapărut lângă mine şi m-a
cuprins pe după umeri. Şi uşurarea, caldă şi fermă, mi-a învăluit
pieptul şi-a început să topească toată gheaţa adunată în sufletul
meu.
- Eşti bine? m-a întrebat mama, gâfâind, fără suflu.
- Sunt bine, i-am spus. M-am poticnit încercând să mă ridic
în picioare. Tremuram, dar nu aşa de mult pe cât mă aşteptam.
Mi-am scuturat un pic piciorul pe loc, într-un mod ridicol, ca un
atlet care încerca să-şi revină după o rană. Sunt în regulă.
Când m-am uitat mai bine în jur, l-am văzut pe Cadence
prăbuşit pe podea; Leigh s-a dus la el şi l-a îmbrăţişat, lăsându-1 să
plângă pătimaş pe umărul ei. Plângea în hohote şi se agăţa de ea ca
un copil mic. Nu arăta bine; juca prost, ca într-un film de duzină.
- îmi pare rău! s-a căinat el, în timp ce Leigh îl mângâia pe
ceafa; am simţit o deosebită milă pentru ea în timp ce stătea acolo
încercând din răsputeri să fie o mamă, o mamă bună care-şi alina
copilul care era prea mare ca să plângă în halul acela. De ce facea
aşa ceva, de ce se forţa să-şi stoarcă lacrimi din ochi de parcă
încerca să dovedească ceva? Totul era din cauză că era pe moarte,
erau doar emoţii nepotrivite pe care nu şi le putea stăpâni? Am
privit-o pe mama şi i-am văzut fruntea încruntată de confuzie şi de
90
M. Anjelais
îngrijorare. La fel ca mine, nici ea nu înţelegea de ce se manifestase
astfel.
- Totul va fi bine, i-a spus Leigh şi a continuat să-i mângâie
părul, netezindu-i acele bucle blonde care semănau foarte mult cu
ale ei.
J
- Sunt pe moarte, a scâncit Cadence pe umărul ei. O să mor.
- Ştiu, Cay. îmi pare foarte rău, i-a spus, sărutându-1 pe creştei
S-a mai smiorcăit un pic, apoi s-a întors în braţele ei ca să m,i
vadă pe mine. Faţa îi era brăzdată de lacrimi, iar părul i se lipea de
pielea umedă a obrajilor lui scobiţi.
1
- Sphinxie, mi-a spus, întinzându-şi mâna către mine, te rog,
iartă-mă!
Cu numai câteva clipe în urmă era înalt şi înfricoşător, furios
şi încântat în acelaşi timp. Mă îmbrâncise şi stăteam pe podeaua
mansardei lui cu toate operele lui de artă în jurul meu, amintin
du-mi cum îmi fusese spintecat obrazul cu lama rece. Părea dornic
şi însetat să facă rău, credeam că o să mă rănească din nou. Dar
acum stătea pe podea, tremurând, demn de milă. S-a micşorat,
devenind brusc fragil, ca un câine turbat care s-a culcat la pâmânl
deodată, cu coada vârâtă între picioare. Am respirat adânc şi am
îngenuncheat pe podea, lângă el şi Leigh.
L-am lăsat să mă strângă în braţe, să mă implore să-l iert, l-am
lăsat să încerce să arate că avea remuşcări. în mintea mea, eram
cu mulţi ani mai în vârstă decât el, întreagă şi completă, iar el era
atât de tânăr, de înspăimântător şi de crud. Părul lui îmi atingea
uşor faţa, gâdilându-mi pielea. Asta înrăutăţea situaţia într-un fel;
s-a trezit în acea dimineaţă, a făcut duş şi s-a îmbrăcat, a coborât
la parter şi a luat micul dejun, a făcut totul perfect, dar apoi s-a
prăbuşit. Era talentat, inteligent şi strălucitor, dar a eşuat înainte
să înceapă.
- Nu fi supărată pe mine, Sphinx, mi-a spus la ureche, cu vocea
încă tremurândă şi ţinându-mă strâns în braţe. Te rog! Am nevoie
de tine aici.
- Nu-i nimic, m-am auzit spunându-i, cu bătăile inimii
răsunându-mi în urechi. Nu m-am supărat.
Chiar m-am hotărât atunci, în timp ce stăteam pe podeaua
mansardei şi i-am spus că nu sunt supărată pe el. Dar de-abia mai
i u /iu în acea zi, când eram toţi în camera de zi de la parter, mi-am
lat seama. Mama şi Leigh se uitau la televizor, la o comedie, şi-şi
umpleau ochii cu giumbuşlucurile unor oameni care nu existau,
iar eu şi Cadence citeam: eu aveam un roman cu o imagine cu
pantofi roz cu tocuri înalte pe copertă, în timp ce Cadence răsfoia
l'o rtre tu l lu i D o r ia n G ra y. Aveam iPod-ul pornit, cu căştile băgate
adânc în urechi, redându-mi încet melodiile.
„Apoi vine asistenta şi toţi îşi înalţă capetele spre ea“, cânta un
kirbat cu o voce delicată, acompaniat de un pian care suna ca apa
»e se revarsă peste marginea unei chiuvete. C e -a sp u s S a ra h de
Death Cab for Cutie. Nu era formaţia mea preferată, dar aveau
melodii lente, acompaniau plăcut în timp ce citeam. „Dar mă
gândesc la ce-a spus Sarah... că dragostea veghează un muribund / 4
Mi-am ridicat privirea. Cadence tocmai întorcea pagina. Dincolo
de fereastra mare a camerei de zi, un stol de păsărele a coborât pe
gazon şi a început să ciugulească prin pământ.
„Cine-o să te vegheze pe patul de moarte?", întreba solistul, iar
eu mi-am lăsat jos cartea. Aparatul foto digital stătea pe măsuţa de
cafea. L-am ridicat si l-am scos încet din cutie. Ochii lui Cadence
se mişcau dintr-o parte-n alta, urmărind rândurile de pe pagină,
iar eu am pornit aparatul.
>
92
M. A njelais
„Cine-o să te vegheze pe patul de moarte?“ Am centrat imaginc.i
pe coperta cărţii lui, apoi am ridicat-o spre faţa lui, filmându i
ochii aceia uimitori cum se mişcau dintr-o parte-n alta. Păre.i
concentrat şi foarte interesat de cuvintele de pe paginile dinaintc.i
lui, buzele lui erau uşor întredeschise, părea liniştit - sau, cel puţin,
atât de liniştit cât putea el să fie.
„Cine-o să te vegheze pe patul de moarte?“ L-am mai filmai
câteva clipe, apoi m-am oprit, înainte ca el să-şi ridice privirea
şi să mă observe. A mai întors o pagină. Şi m-am gândit la felul
în care s-a prăbuşit în mansardă, la torentul de emoţii pe care 1 a
eliberat. I-a mai rămas mai puţin de un an şi chiar în momentul
acela limbile ceasului din bucătărie se mişcau, ceasul cuptorului cu
microunde se schimba şi el şi noi numere apăreau. Timpul curgea
rapid, ca notele grăbite ale pianului... curgea, curgea, se revărsa
Pânza uriaşă din mansardă se umplea în fiecare zi cu tot mai
mult albastru. Cadence, mai slab, mai palid, îşi pierdea controlul
tot mai mult cu fiecare clipă. Avea mai puţin de un an de trăit şi
asta însemna că îmi mai rămânea mai puţin de un an să-l înţeleg,
să-l cunosc, să fac tot ce puteam pentru el. Iar dragostea, vorba
cântecului, veghea pe cineva pe patul de moarte.
„Cine-o să te vegheze pe patul de moarte?“ în acel moment
exact în acel moment mi-am dat seama. Nu voi pleca la sfârşitul
săptămânii. Mama va trebui să se urce singură în avion şi să se
întoarcă acasă fără mine, pentru că eu voi rămâne. Aveam să plec
doar după moartea lui Cadence.
Dar de ce? Mintea mi se-nvârtea în loc, în timp ce simţeam
cum fire invizibile mă legau de casa lui Leigh, fixându-mi poziţia
Eram perfect capabilă să plec la sfârşitul săptămânii, să mă urc în
acel avion şi să-l las în urmă pe Cadence pentru totdeauna. Nu l-aş
mai fi văzut niciodată, nu mi-ar fi fost teamă de el şi nu m-aş mai
fi gândit la ceea ce ar fi putut fi între noi. Aş fi putut să fac ceea
ce oricine mi-ar fi spus să fac: să merg mai departe. Aveam şcoală,
aveam prieteni. Eram normală, nu-i aşa? Şi mi-am făcut datoria,
FLUTURI STRIVIŢI
93
.un făcut o faptă bună şi l-am vizitat când mi-a cerut. Lucrurile
erau atât de simple!
Dar am început să-mi dau seama că nu eram o persoană aşa
de simplă pe cât credeam. Toată viaţa m-am agăţat de credinţa
m banalitatea existenţei mele, acoperindu-mi fricile, amintirile şi
emoţiile, în timp ce-mi întindeam fondul de ten peste cicatrice în
fiecare dimineaţă. Eram fata cea bună a mamei mele, nimeni
în şcoală şi doar o pereche de picioare în echipa de fotbal. M-am
născut fără probleme, am fost crescută bine, mi-am împărţit
jucăriile cu alţi copii, n-am plecat de-acasă noaptea pe furiş şi
n-aveam ochii plini de răceală. Eram banală. Dar nu era nimic
banal în planul mamei, nu era nimic banal în situaţia în care m-a
pus, nu era nimic banal în relaţia mea cu Cadence.
Eram mai în vârstă acum. Aveam şaisprezece ani. Şaisprezece.
Ştiam anumite lucruri. Sentimentele mi se schimbau şi erau
msotite
de multe semne de întrebare. Puteam să-mi formulez
>
propriile opinii. Voiam să fac lucrurile în felul meu, să-mi scriu
povestea până la final. Era acest lucru numit „dragoste“ pe care
de-abia începeam să-l înţeleg şi-mi dădeam seama că însemna
ceva mult mai complicat decât un băiat şi o fată giugiulindu-se
după orele de şcoală sau decât o mamă sărutându-şi fiica pe frunte
înainte de culcare. Dragostea putea fi dureroasă şi înfricoşătoare.
Puteam să plec acasă. Puteam să-mi acopăr cicatricea în
continuare. Puteam s-o ascult pe mama pentru totdeauna. Era o
opţiune... o opţiune sigură, comodă şi confortabilă.
Sau puteam să risc, să intru cu bună-ştiinţă într-o zonă
periculoasă, puteam să fac un sacrificiu, puteam să fac ceea ce
ştiam că mi-era sortit. Dragostea veghează pe cineva pe patul de
moarte.
Afară, toate păsărelele din stol şi-au ridicat deodată aripile şi
şi-au luat zborul spre întinderea nemărginită a cerului.
Mama a venit în camera mea în acea seară, să vorbească cu
mine şi să mă întrebe ce s-a întâmplat în mansardă. Ochii îi erau
plini de nelinişte şi de îngrijorare, în timp ce mă privea. Am simţii
un nod în gât în clipa în care s-a aşezat pe pat, lângă mine, dar şi
nevoia urgentă de a-i dovedi că eram bine.
- N-a fost mare lucru, mamă, i-am spus, încercând să-i alung
incidentul din minte, aşa cum aş fi încercat să alung o muscă
enervantă. A făcut o criză de nervi pentru că m-am dus acolo de
una singură - se pare că nimeni nu are voie să intre în mansardă,
dacă nu e şi el acolo.
Mi-am dat ochii peste cap ca să-i arăt că a fost ceva absurd,
nimic serios, doar o prostie. Ea era tot îngrijorată şi cu fruntea
încruntată.
- Vreau doar să fii atentă, Sphinxie, mi-a spus. Oftând, şi-a pus
o mână pe frunte şi şi-a dat părul care-i cădea pe faţă. Bine, oricum
o să plecăm peste trei zile.
A spus ultima parte mai mult pentru ea decât pentru mine; voia
să se asigure că a mai rămas doar puţin timp din vizita asta şi că
nimic îngrozitor nu putea să mi se întâmple în trei zile.
- în legătură cu asta, i-am spus încet.
Mi se lipea limba de cerul gurii. Ştiam ce urma să spună dacă-mi
declaram intenţiile. S-ar fi comportat ca orice mamă şi ar fi insistat
să merg acasă. Dar trebuia să încerc. Trebuia să încerc.
FLUTURI STRIVIŢI
95
- Cu ce? m-a întrebat mama, iar eu am respirat adânc.
Nu plec, i-am declarat eu, crezând că mai bine-i vorbesc
deschis, fără ocolişuri.
Mama a rămas cu gura căscată preţ de câteva clipe, şocată, până
i and şi-a revenit suficient încât să poată vorbi:
- Ce vorbeşti tu, Sphinx? Bineînţeles că pleci. Vocea îi era
*alegorică, dar am simţit-o tremurând un pic din cauza emoţiei
ascunse sub carapacea asprei insistenţe părinteşti. Avem multe de
ăcut acasă şi...
Am început să îi vorbesc din nou, întrerupând-o înainte să
apuce să mai spună altceva.
- Trebuie să rămân aici, mamă. Chiar trebuie. Trebuie să
lamân până moare. Mamă, trebuie să stau cu el. Vorbeam mai
icpede decât îmi doream. E atât de pustiit, mamă, crede că nu are
pe nimeni decât pe el însuşi. E singur tot timpul, chiar şi când e
înconjurat de oameni. Şi nu cred că a fost vreodată fericit, nu cu
adevărat, e...
- Sphinxie, mi-a spus mama, cu glas sugrumat, ştiu că vrei să-l
ajuţi, dar nu poţi să-l faci să se simtă mai bine. Nu poţi să-l faci
fericit.
- Dar pot să-ncerc! i-am spus, cu o voce crescândă, tot mai tare.
I a mai rămas mai puţin de un an de trăit! Ar trebui să aibă o şansă
la fericire, tu nu crezi? Şi poate eu sunt şansa lui. El m-a cerut, el
a vrut să vin aici!
îmi părea totul aşa de clar, înţelegeam perfect sensul. Şi nu ne
învaţă mamele să fim întotdeauna altruişti, să-i punem pe alţii mai
presus de noi?
- Sphinx, a încercat mama să spună ceva, dar am întrerupt-o
brusc.
- Gândeşte-te şi la Leigh, mamă! Nu crezi că ar fi bine şi pentru
ea dacă cineva ar sta împreună cu ea să-i vegheze fiul ce moare
tânăr şi distrus? Dacă i-ar păsa şi altcuiva de el, nu numai ei? Eu
rămân, mamă! Trebuie să fac asta. Chiar trebuie.
îi tremurau buzele.
96
M. Anjelais
- Sphinxie, ar putea să te rănească din nou, mi-a spus, luân
du-mă de mână. Nu pot să permit aşa ceva.
M
„Dar deja ai facut-o, a rostit o voce firavă din adâncul minţii
mele. Iar planul a eşuat şi acum eu trebuie să decid în numele meu
Şi tu ai fost cea care mi-a spus să fac pentru alţii ceea ce aş vrea 81
facă ei pentru mine.“
1
Mi-am înălţat capul şi ni s-au întâlnit privirile. Am strâns-o de
mână şi am încercat să-i zâmbesc, pentru a mă abţine să nu plânj:
- E doar un copil, mamă. Şi e pe moarte. I-am strâns din nou
mâna şi unghiile ei mi s-au înfipt în piele. Dac-aş fi eu în locul
lui, mamă? am întrebat-o. Nu ţi-ai dori ca să facă cineva şi pentru
mine ce vreau să fac eu pentru Cadence? N-ai vrea să stea cinev.i
cu mine?
iJ
Şi-a plecat capul şi n-a mai spus nimic. Poate şi-a dat seama de
rolul ei în toată povestea asta. Speram că asta era.
- Ai vrea, i-am spus eu hotărâtă. Ştiu c-ai vrea. Oricine-ar vrea
In noaptea aceea, am visat că m-am dus singură în mansardă i
am găsit un stârc albastru, întins pe podea, în faţa pânzei uriaşe,
cu aripile răsucite şi frânte.
!>■
A
M-a trezit răpăitul ploii care cădea pe fereastră şi pe acoperiş şi
ecoul tunetului bubuindu-mi în urechi.
M
- Nu e o zi prea frumoasă, nu-i aşa? ne-a spus Leigh în timpul
micului dejun. Mă gândeam că am putea să ieşim astăzi, dar nu
ştiu dacă mai vreau s-o fac pe vremea asta.
j
- Eu sigur nu vreau, a adăugat Cadence imediat. Şi-a înclinai
capul către mine, iar ochii i s-au îmblânzit. Tu ce crezi, Spliinx'
N-ai vrea să rămânen în casă astăzi?
- E destul de urât afară, am recunoscut, uitându-mă la mama.
Şi-a coborât privirea-n farfurie, de parcă nu s-ar fi uitat la
mine cu doar o clipă înainte. N-am ajuns la nicio rezoluţie, la nic io
hotărâre, în noaptea precedentă: doar am stat de vorbă până la
două dimineaţa şi niciuna n-a înţeles unde voia să ajungă cealaltă
Mi-am muşcat buza. Era vineri şi ne mai rămâneau doar două zile
FLUTURI STRIVIŢI
97
l’ ma luni, când trebuia să luăm alt avion după-amiaza, să zburăm
l'cste marele ocean şi să trecem în alt timp. Ar fi fost dimineaţă
• And am fi ajuns acasă, dacă am fi plecat după-amiaza. Ar fi fost
• a şi cum am fi început ziua din nou.
- Nu mi-au plăcut niciodată tunetele când eram mică, a spus
mama gânditoare. Mă speriau, de-mi ieşeam din minţi.
Mie da! a spus Leigh, rânjind. încercam s-o conving pe Sarah
»,\ erau cele mai frumoase sunete din lume.
- N-a reuşit niciodată, ne-a spus mama râzând. Credeam că era
nebună.
- Mersi frumos, i-a răspuns Leigh tachinând-o. încă-mi plac, să
ştii. Speram că o să putem ieşi din nou şi astăzi. Ne-am distrat când
.un fost la film, nu-i aşa?
A omis întâmplarea de la restaurant. Mă întrebam ce-a făcut
ospătăriţa cu banii. Nu ştia pentru ce i-a primit; credea că Leigh
era o fraieră bogată, care avea un copil răsfăţat şi nepoliticos. Mi-am
dorit să mă fi oprit să-i spun cum stăteau lucrurile de fapt.
Mi-am dorit dintr-odată ca ea să cunoască numele lui Cadence.
- Ei bine, a zis Cadence, scuturându-şi cârlionţii blonzi ca să
si-i dea din ochi şi împingându-şi scaunul în spate, mai departe de
masă, eu mă duc să pictez.
S-a ridicat, lăsându-şi farfuria pe masă şi-a plecat în direcţia
obişnuită, către mansardă, cu braţele încrucişate pe piept.
- Hai să pictăm cu toţii astăzi! a sugerat Leigh, uitându-se cu
sfială spre Cadence să vadă dacă e de acord. Cay, te-ar deranja dacă
Sarah, Sphinxie şi cu mine am urca la mansardă şi-am picta cu
line? O să folosim hârtie obişnuită în loc de pânze.
Cadence s-a oprit cu spatele la noi, iar braţele i s-au deschis
singure; capul i s-a înclinat într-o parte şi am ştiut ce gândea: chiar
voia să pictăm în spaţiul lui sacru? Dar apoi s-a întors către noi.
- Da, e în regulă, ne-a spus scurt şi tăios, apoi s-a îndreptat
repede şi cu paşi mari spre scări.
98
M. Anjelais
Când am ajuns noi la mansardă, el deja lucra, stând în l,i(«
pânzei lui de o dimensiune gargantuescă şi umplând-o cu şi m.u
mult albastru.
m
Leigh avea o grămadă de foi albe pentru imprimantă şi tm
farfurii de carton pe care să ne punem culorile. Am mers la ral
turile unde erau aliniate tuburile cu vopsele, înşirate cu grijă du|>A
culoare. Mi-am plimbat mâinile peste ele şi erau reci la atingeri*.
- E vreo vopsea pe care nu trebuie s-o folosim? l-a întrebai
mama pe Cadence înainte ca noi să ne facem alegerile.
- Să nu v-atingeţi de nuanţele de albastru, ne-a spus, fără sil şi
ia ochii de la pânză.
- Bine, i-am răspuns şi m-am întins după vopsea.
J
Am luat un violet-deschis, un maro pal şi un galben precum
cel al florii de piciorul-cocoşului. Mâna mi-a plutit deasupra urmi
albastru ca ouăle de mierlă americană, înainte ca să-mi amintesc
repede că nu aveam voie să mă ating de el. Cu grijă, mi-am
înghesuit culorile alese pe una din farfuriile de carton. în timp ce
făceam asta, mai aruncam un ochi la mama, care era ocupată cu
alesul propriilor culori. Mă simţeam de parcă mergeam tiptil una
pe lângă alta, de parcă s-ar fi produs o ruptură între noi de când
i-am spus despre decizia mea de a rămâne. Dar nu aşa se maturizau
oamenii - producând rupturi, dezlegând bărcile să poată pleca din
docuri, până le era uşor să se-ndepărteze şi să-şi trăiască propriile
vieţi? Şi oamenii trebuiau să se maturizeze mai repede când aveau
de-a face cu o tragedie. Credeam că era normal ce mi se întâmpla,
dar tot mă făcea să simt o tristeţe vagă.
Cadence a apărut dintr-odată lângă mine, cu tubul de culoarea
albastră a oului de mierlă în mână. încet, a desfăcut capacul, apoi a
ţinut tubul deasupra farfuriei mele de hârtie, între pata de culoare
maro şi cea violetă. Pentru o clipă, am crezut că-şi bătea joc de
mine; mă aşteptam să-şi ia repede vopseaua înapoi. Dar degetele
lui au strâns tubul şi o sferă albastră ca oul de mierlă a apărut pe
farfuria mea, luminoasă şi frumoasă. Cu coada ochiului, le-am
zărit pe mama şi pe Leigh privindu-ne şi un sentiment involuntar
FLUTURI STRIVIŢI
99
*!*• mândrie mi-a cuprins pieptul, căci numai mie a ales Cadence
ha mi ofere una dintre nuanţele lui de albastru.
IHipă ce mi-a turnat albastrul, am îngenuncheat într-un mic
n* micerc împreună cu mama şi cu Leigh. Mama şi-a ales nuanţe
•l«* roz şi de verde, iar Leigh avea nuanţe de roşu şi de violet. Leigh
•i luat un borcan de sticlă plin cu pensule de pe un raft şi l-a pus
pi» .ilt raft, de unde să putem ajunge mai uşor la el. Am observat
mm borcan gol pe un raft şi l-am umplut cu apă de la chiuvetă ca
ha avem unde ne clăti pensulele. Apoi am început să pictăm, acolo,
în mansardă.
Am pictat o masă folosindu-mă de vopseaua maro şi, deasupra,
nn dreptunghi lung şi larg de culoare galbenă. Am pictat linii maro
peste pătratul galben, ca să fac şipcile ferestrei. Ramele geamurilor
Ic* am făcut albastre, cu acel albastru sacru care era interzis tuturor,
- n excepţia mea. în jurul lor am împrăştiat violetul pe fundal,
apoi, cu maroul, am făcut linii ca să arăt că aveam şi pereţi, şi
0 podea, nu numai o întindere de culoarea lavandei. Am făcut
galbenul să iasă din fereastră sub formă de raze şi să aterizeze pe
uprafaţa mesei. Era o masă strâmbă, cu picioarele ca nişte beţe,
»are ar fi putut fi pictată şi de un copil de cinci ani. Tipic pentru
mine. N-aveam pic de talent pentru artă.
Lângă mine, mama picta o plantă agăţătoare înflorită. Avea
* Arcei lungi răsuciţi peste tot pe hârtie şi era plină de flori roz. A
luat de la mine un pic de galben ca să adauge nişte detalii la petale,
ipoi un pic de maro ca să deseneze fundalul: liniile încrucişate ale
/âbrelelor. Lângă ea, nuanţele de roşu ale lui Leigh se răsuceau una
in jurul alteia într-un fel care-mi amintea de pictura lui Cadence.
Liniile de un roşu intens au căpătat forma unei femei luminoase
ţinând în braţe un copil de un violet-închis. Părul i se ridica din
cap sub forma unor linii în zigzag, ca fulgerele, şi devenea violet
la vârfurile care se adunau în partea de sus a foii lui Leigh şi se
1ransformau în nori furioşi.
- Eşti foarte talentată, i-am spus lui Leigh întorcându-mi capul
într-o parte ca să văd mai bine ce-a pictat.
100
M. Anjelais
- Oh, mulţumesc, Sphinxie, mi-a spus, dar a rămas cu capul
aplecat deasupra foii ei, cu părul blond căzându-i în faţă şl
ascunzându-i chipul. După o vreme, şi-a ridicat privirea. Pot sA
văd ce-ai făcut si
tu?
1
y
M-am supus şi-am ridicat foaia pe care am pictat, simţindu-m.i
un pic ruşinată de cât de copilăroasă credeam că arăta.
- îmi place stilul tău, mi-a spus Leigh. îmi aminteşte de stilul
unui pictor celebru, nu-mi amintesc acum cine...
1
M-am uitat în jos la „operaa mea.
- Nu cred că-i prea reuşită, i-am mărturisit. Masa arată aiurea
- Nu, nu-i adevărat, mi-a spus Leigh. E simplă, dar elegantă.
- Mulţumesc, i-am spus eu, plăcut surprinsă de comentariile n
- Ce crezi despre pictura mea? a întrebat-o mama, luându şl
pensula de pe foaie, de parcă tocmai ar fi decis că şi-a terminai
lucrarea.
- Am cam exagerat cu tulpinile astea răsucite.
J
Plantele ei au crescut necontrolate pe hârtie, încolăcindu-se una
în jurul alteia şi agăţându-se de zăbrelele maronii, cu frunze şi flori
împrăştiate în toate locurile.
j
- îmi aminteşte de Georgia O’Keeffe, i-a spus Leigh. Mai ale s
florile.
- Mie-mi plac tulpinile răsucite, i-am spus. Mi-am dorit si
fi fost mai pregătită în domeniul artei, ca să am un termen de
comparaţie pentru lucrarea mamei - şi aş mai fi vrut să nu li
vorbit atât de rece, să nu fi fost atât de nervoasă din cauza discuţie i
noastre. Am înghiţit în sec, am luat borcanul cu apă şi am învârtii
pensulele ca pe nişte linguri într-o farfurie cu supă, încercând să le
curăţ. Apa a căpătat o culoare maro-cenuşie.
- Nu e ciudat că atunci când amesteci toate culorile aste.i
superbe, obţii aşa ceva? am întrebat eu, ţinând borcanul în sus.
- Ţi-ai imaginat că o să arate mai frumos amestecul lor, nu i
aşa? mi-a spus mama gânditoare.
Am dus borcanul la chiuvetă şi am aruncat apa murdară. Apa
maronie s-a rotit într-un vârtej, s-a prelins pe canalul de scurgere
FLUTURI STRIVIŢI
şi a dispărut când am deschis robinetul şi am început să spăl
pensulele. Am răsucit vârfurile între degete aşa cum l-am văzut pe
<ladence făcând în seara în care am ajuns în Anglia.
- Ce părere ai despre ea, Cay? am auzit-o pe Leigh întrebând
m spatele meu.
- Ai folosit prea mult roşu, i-a spus. Iar masa lui Sphinxie e
strâmbă. Dar florile tale, Sarah, îmi amintesc de Georgia O’Keeffe.
- Cum de ai ştiut ale cui sunt lucrările? l-am întrebat, uitându-mă curioasă peste umăr.
A stat cu spatele la noi tot timpul, şi-acum pensulele şi vopselele
pe care le-am folosit erau puse înapoi la locul lor, doar picturile
mai rămăseseră lângă noi.
- E uşor, mi-a zis el, fără să-mi explice de ce sau cum.
- Dar ce faci cu tabloul tău? l-a întrebat mama. O să-l umpli cu
nuanţe de albastru?
- Poate că da, i-a spus simplu. îmi place albastrul.
M-am uitat la pictura mamei, acele flori delicate, care păreau
să se mişte umplând foaia, fără să lase vreun spaţiu gol; la desenul
meu, cu măsuţa care părea să se-nvârtă-n aer şi care avea
picioarele subţiri şi era plină de imperfecţiuni, dar era luminată
de dreptunghiul galben. Apoi m-am uitat la pictura lui Leigh,
dragostea ei de mamă, sinceră şi roşie, sângerând furioasă pe toată
foaia şi explodând în acei mânioşi nori violeţi.
După aceea, m-am uitat la tabloul lui Cadence: la marele lui
ocean învolburat şi albastru, albastru, albastru. Era artistic si
curgea liber, stabil şi ferm; frumos, pictat de o mână delicată, cu
diferite umbre şi nuanţe, ridicându-se şi coborând... dar, de fapt,
nu înfăţişa nimic, oricât te uitai la el. îţi amintea că lumea era
plină de lucruri care meritau să fie pictate, era plină de flori, de
mame, de copii, de soare, de pământ, de oameni roind peste tot,
dar în tabloul lui nu era nimic.
Nu era nimic în afară de albastru.
Leigh ne-a fixat picturile pe uşa frigiderului ei cu un magnet,
înainte să facă asta, uşa frigiderului fusese goală. Cred că erau
lucrări de artă acolo, pe vremea când Cadence era mic şi nu picta
pe pânză, dar, când am ajuns eu, nu mai era nimic - până când au
apărut picturile noastre. Leigh a zâmbit şi a făcut un pas înapoi.
- îmi place să văd opere de artă pe frigiderul meu, a spus ea,
odihnindu-şi mâinile pe şolduri.
- Aveam o grămadă de desene de-ale lui Sphinxie pe frigiderul
nostru de-acasă, i-a spus mama. îi plăcea să deseneze prinţese
Disney şi cai.
Am simţit că mi se-nroşesc şi-mi ard obrajii de ruşine. încercă
rile artistice din copilăria mea erau nişte clişee, iar comparate cu
munca lui Cadence, erau de-a dreptul jalnice. Când eram foarte
mică, îmi plăcea să desenez şi încă eram în stadiul fericit în
care credeam că orice mâzgăleam cu creionul era o capodoperă
şi semăna perfect cu ce încercam să reprezint. Mai târziu, mă
frustra lipsa de talent şi am renunţat la desen. Apoi m-am apucat
de poezie pentru o vreme. Scriam numai versuri cu rimă şi cu
tematici banale: curcubee, de exemplu, sau flori de grădină. Am
renunţat şi la poezie. Acum singurele lucruri de pe frigider care
aveau legătură cu mine erau programele antrenamentelor şi ale
meciurilor de fotbal. Măcar eram bună la fotbal.
FLUTURI STRIVIŢI
103
- Nu mai desenez, i-am explicat lui Leigh, sperând că roşeaţa
din obrajii mei nu era prea vizibilă. Mă pricep mai bine la sport.
- Mama ta mi-a spus că eşti o sportivă grozavă, mi-a zis Leigh.
Avem poze cu tine în echipamentul de fotbal pe undeva, pe-aici.
Arăţi ca o profesionistă. Mă îndoiam de faptul că arătam chiar
ca o jucătoare profesionistă, dar tot m-am simţit mândră. Vrei să
urmezi o carieră în fotbal?
- Nu neapărat, i-am spus. De fapt, nu ştiu sigur ce vreau să fac
mai departe.
- Nu-ţi face griji, o să-ţi dai seama ce vrei să faci cu viaţa ta mai
târziu, mi-a spus şi s~a uitat din nou la frigider. Chiar îmi place
cum ai pictat, Sphinxfo.
- Mulţumesc, i-am spus pentru a doua oară.
Mă întrebam daca Leigh se uita la foaia pe care am pictat-o,
la masa strâmbă şi prost executată, şi-şi dorea să fi avut un copil
obişnuit. Trebuia să fi fost foarte greu să fii mama lui Cadence.
Mă gândeam uneori că trebuie să fi ţipat la el, frustrată, că
trebuie să fi încercat să-l facă să se conformeze, să nu mai încalce
regulile, să nu mai înjunghie oamenii pe la spate. Dar, cândva,
de-a lungul existenţei for, pe măsură ce el creştea, ea a obosit. A
fost epuizată. A obosit să mai încerce să educe acest copil care
strălucea atât de tare în ochii ei, încât o rănea. Apoi Cadence s-a
îmbolnăvit si, deşi instinctul ei matern îi cerea să-l corecteze când
făcea ceva rău, nu mai încerca. El era pe moarte şi ea trebuia să
renunţe. Era ca situaţia mea cu poezia, doar că de milioane de ori
mai dureroasă.
Eram doar eu, mama şi Leigh în bucătărie; Cadence rămăsese
în mansardă, înfipt în faţa tabloului, cu mâinile mânjite de vopsea
albastră. Vivienne nu venise în ziua aceea. Aproape în fiecare zi
trebăluia prin bucătărie sau facea ordine prin camere. Casa era
prea liniştită fără ea; ea îi dădea un pic de viaţă cu vioiciunea ei,
vioiciune pe care Leigh o pierduse. Eram sigură că a fost o vreme
când Leigh era cea care era peste tot, zâmbea şi vorbea veselă cu
toată lumea. Acum părea mai bătrână decât mama, chiar dacă erau
104
M. Anjelais
de aceeaşi vârstă. Stătea aplecată deasupra tejghelei din bucătărie,
sprijinindu-se cu palmele de marginea ei.
:.*]
- Eşti bine, Leigh? a întrebat-o mama cu blândeţe.
- Nu pot să spun că da, i-a răspuns Leigh. Dar nu pot să zic
nici nu.
Mama a făcut câţiva paşi spre ea şi a strâns-o în braţe şi apoi ele
două s-au legănat încet ca un căluţ de jucărie. Eu stăteam lângă ele
şi m-am simţit ca un intrus privind ceva foarte intim, aşa că mi-am
luat privirea de la ele şi m-am uitat în pământ.
'
- Sphinxie, mi-a spus Leigh şi, când mi-am ridicat privirea, am
văzut că se uita fix la mine, peste umărul mamei mele, cu ochii ei
albaştri sclipind din cauza lacrimilor care-i străluceau în lumina
din bucătărie.
- Da? am întrebat-o.
Gura mi-era uscată, mi-am lins buzele.
- Eşti un copil foarte bun, a continuat ea şi lacrimile îi curgeau
din ochi pe faţă şi apoi udându-i cămaşa mamei în spate. Ai multa
compasiune pentru fiul meu, îmi dau seama de asta... Respiraţia i
s-a oprit cu zgomot în gât. Eşti un copil tare bun!
Nu ştiam ce să spun. Nu voiam să-i mulţumesc, mi se părea
cumva o atitudine greşită, dar, în acelaşi timp, nu voiam nici sa
stau acolo ca o stană de piatră şi să nu zic nimic. Am deschis gura,
dar n-a ieşit nimic, aşa c-am închis-o la loc. A doua zi ar fi fosl
duminică şi, după aceea, am mai fi avut doar o zi.
- Nu-ţi face griji, Leigh, am spus eu fără să vreau. O să rămân
aici.
- Ce-ai spus? m-a întrebat ea, eliberându-se din îmbrăţişarea
mamei.
- Sphinx, mi-a spus mama, cu vocea scăzută în semn de
avertisment.
Am ezitat, uitându-mă la ea, dar numai pentru o clipă. Ea m-a
adus aici, mi-am amintit. Ea m-a pus în situaţia asta. Iar acum
eram destul de mare ca să-mi croiesc singură drumul în viaţă şi
FLUTURI STRIVIŢI
105
ştiam unde voiam să ajung. Am respirat adânc, umplându-mi
pieptul cu putere şi spunându-mi hotărâtă: „Nu da înapoi“.
- Mamă, ţi-am spus, trebuie să fac asta, i-am zis cu glas
iiemurând. Apoi am privit-o pe Leigh drept în ochi şi i-am
declarat: Vreau să stau cu Cadence până... până va trece în cealaltă
lume.
Mâinile lui Leigh au căutat din nou tejgheaua bucătăriei şi s-au
prins iar de ea.
- Draga mea, mi-a spus mama, am discutat despre asta. Nu
poţi...
- De ce nu? Pentru că am şcoală? Am râs, în felul acela scurt,
i oştit, care e mai mult batjocură decât râs adevărat. Mamă, să stau
.wci e mai important decât orice aş avea de făcut acasă. Vreau să
i.imân cu Cadence.
- Oh, Sphinxie, a murmurat Leigh.
- Draga mea, a rostit mama din nou.
De-abia mai puteam să le-aud. Chiar dacă picioarele mi-erau
bine înfipte în podea, am simţit genul acela de panică ce te
i uprinde când aluneci şi cazi pe scări. Trebuia să mă sprijin de
ceva.
- Lasă-mă să rămân! i-am spus, simţindu-mă ca un copil mic
i .ire facea o criză de nervi. Trebuie să rămân. Obrajii au început
să-mi ardă; mi-era ruşine de ce făceam, parcă mă dădeam în
spectacol, parcă aş fi căutat necazul cu lumânarea... dar, în acelaşi
11 mp, simţeam o nevoie disperată de a vorbi. Trebuia să le conving.
Rămâneam. Trebuia să rămân. Mi-era scris să rămân, era parte
dintr-un plan, eram convinsă de asta. Vreau să rămân aici pentru
el, le-am spus şi vocea mi-a sunat jalnică. Şi să nu-mi spuneţi ca
n -o să-i pese dacă sunt aici sau nu, pentru că nu aveţi de unde şti
.ista. Dacă există cea mai mică şansă ca prezenţa mea aici să-l facă
fericit, atunci nu vreau să pierd şansa asta.
Leigh se uita la mine cu gura căscată, cu lacrimile curgându-i
şiroaie pe obraji. Nu ştiam dacă era încântată sau îngrozită de
gestul meu, dacă plângea de fericire sau nu. Am închis gura şi
106
M. Anjelais
mi-am strâns tare buzele. Nu voiam s-o jignesc. Era ultimul lucru
pe care voiam să-l fac. Mi-am strâns mâinile la spate, simţin
du-mă brusc extrem de nervoasă. Tocmai am supărat-o sau am
impresionat-o profund? Ce făcusem? în bucătărie era linişte.
- îmi... îmi pare foarte rău, m-am bâlbâit eu. Nu trebuia să spun
nimic.
J
- Nu, nu, a spus Leigh. Ai făcut bine, Sphinxie, ai făcut bine.
Mama şi-a închis ochii pentru o scurtă vreme şi şi-a pus braţul
în jurul meu, dar n-a rostit niciun cuvânt. încă-mi ardea faţa. C cm
mai copilăroasă parte din mine voia să plec ca să nu mai trebuiasc.i
să mă uit la faţa ei şi să mă întreb dacă am rănit-o şi doar spune,i
din amabilitate că era totul bine. Dar cealaltă parte din mine er,i
aproape mândră de ce făcusem. Am spus ce-aveam pe suflet. Nu
prea vorbeam aşa deschis: era un eveniment rarisim. Era un pas
înainte. Mi s-a părut că s-a mai dus puţin din ruşinea care-mi
ardea faţa. Nu eram aproape mândră de mine - eram cu adevăr al
mândră de mine.
1
Nimeni nu părea să ştie ce să spună. Simţeam braţul mamu
greu ca un şir de cărămizi apăsându-mi pe umeri, iar ochii lui
Leigh păreau aproape la fel de mari ca faţa ei. S-a întins peste
tejghea, şi-a luat un şerveţel din suport şi şi-a şters chipul. A mo
totolit şerveţelul până a ajuns un cocoloş, şi-a strâns buzele,
încercând să se controleze. Eu m-am uitat la frigider, la foile pe
care le-am pictat şi m-am gândit la întinderea goală şi albastr.i
din mansardă. Era ca întinderea albastră a oceanului adânc, rece
şi periculos. Frumos, dar foarte periculos. Iar eu eram acolo şi am
vorbit deschis şi brusc am simţit că puteam înota indiferent de cal
de adâncă era apa.
Apoi oceanul a intrat în bucătărie. Cadence a apărut de după
colţ, ţinându-şi capul drept şi mândru, cu mâinile la spate,
amintindu-mi de Napoleon. A venit spre noi şi s-a oprit în faţa
noastră, cu ochii aprinşi de ceva care era, ca de obicei, indescifrabil.
- E o fată bună, nu-i aşa? a spus el, făcând un semn cu capul în
direcţia mea.
FLUTURI STRIVIŢI
107
Şi tu eşti bun, Cay, i-a zis Leigh cu o voce slabă.
Nu spune asta, i-a zis el dispreţuitor. Nimeni nu e bun. S-a
întors spre mine şi m-a întrebat furios: De ce vrei să rămâi? Ca să
»i parte de o vacanţă plăcută în Anglia, nu-i aşa?
Nu, i-am răspuns eu cu blândeţe, clătinând din cap. Vreau
iloar să fiu lângă tine.
Ochii i-au fulgerat şi m-a privit ca şi cum aş fi spus ceva de
neînţeles.
- Vreau doar să fiu lângă tine, i-am repetat şi ochii mei au
rămas pironiţi într-ai lui.
Avea nişte ochi foarte ciudaţi. Păreau făcuţi din trei straturi:
primul strat era de gheaţă, al doilea era de un albastru normal
• are semăna foarte mult cu cel al lui Leigh, iar al treilea, o flacără
pâlpâitoare, dansând departe de mine, în capul lui. Dar eu voiam
(.â ajung la flacăra aceea şi s-o înţeleg.
Se uita la mine de parcă aş fi fost un tablou celebru dintr-un
muzeu. Mă studia, îmi cerceta cu fascinaţie fiecare linie care-mi
ik ătuia fiinţa. Voiam doar să îi fiu alături. Poate că, pentru un
geniu cum era Cadence, să vadă că am o asemenea dorinţă era ca şi
i um s-ar fi dus să privească un tablou mare, plin de detalii, şi şi-ar
li dat brusc seama că era format dintr-o multitudine de puncte
»olorate şi era mult mai complicat decât a crezut la început. Mi se
I>area că se apleca spre mine, privindu-mă atent de-aproape, dar nu
«ram sigură că asta se întâmpla în realitate sau doar în imaginaţia
mea. Dacă aş fi fost un tablou, unul dintre paznicii muzeului şi-ar
II întins mâna şi i-ar fi spus lui Cadence să facă un pas în spate. Am
văzut începutul unui zâmbet trăgându-i în sus colţurile buzelor. I
•• au luminat ochii. Dar tot nu puteam să-mi iau privirea de la el.
Apoi mi s-a părut că s-a închis în sine. Şi-a închis ochii din nou,
gheaţa s-a îngroşat peste flacăra pâlpâitoare, s-a ridicat la înălţimea
lui reală şi a stat drept ca lumânarea.
- Sphinx, mi-a spus el cu seriozitate, nu ai niciun motiv să
rămâi cu mine.
108
M. Anjelais
A declarat lucrul acesta de parcă era un fapt dovedit ştiinţilu,
de parcă era ceva incontestabil. De parcă, după ce ar fi spus el a* a
spus, eu mi-aş fi dat seama imediat că am pornit pe o cale greşii.»
- Dar asta e ideea, i-am spus, simţind un nod uriaş crestau
du-mi în gât. De asta contează atât de mult, de asta îmi doresc al.li
de tare să fiu aici.
M
S-a uitat la mine cu detaşare, precum o pisică privind şoarece!«
de sub lăbuţa ei. Apoi s-a întors încet cu faţa către Leigh şi i a
zâmbit. Un zâmbet care-ţi lua vederea şi care-ţi tăia răsuflarea.
Ochii mei au fost, în sfârşit, eliberaţi de privirea lui când s *
întors către Leigh, dar îmi doream să se uite din nou la mine. I-am
făcut pe plac? L-am făcut fericit?
m
- E o fată bună, a spus din nou şi zâmbetul i s-a lărgit.
1
Iarăşi am înlemnit cu toţii în bucătărie. Leigh de-abia si
sprijinea şi părea că o să cadă în orice moment. Parcă era o scena
dintr-un film; coloana sonoră, formată din sunete înalte şi slabe,
pline de suspans, s-ar fi auzit în fundal. Totul părea ireal. Mândria
mea recent descoperită nu mă părăsise încă, dar ocupa un Io»
secund acum: simţeam că e vina mea, că de la mine a pornit totul,
eu am creat această situaţie dificilă care ne făcea aerul aproap<
irespirabil când am început să vorbesc despre dorinţa mea de a
rămâne. Era aceeaşi tensiune precum cea resimţită după discuţia
cu mama, numai că acum implica mai mulţi oameni şi putea avea
consecinţe mai grave.
M
- Mi-ar plăcea să..., a început Leigh după câteva clipe, apoi s a
oprit, inspirând o dată cu greutate. A înghiţit în sec. Mi-ar plăce a
să rămâi aici, Sphinxie. Apoi s-a uitat către mama şi am văzut cum
privirile lor s-au întâlnit. Dar, bineînţeles, tu decizi, Sarah, a spu.
Leigh încet.
. H
Leigh arăta ca un copil speriat care cerea permisiunea cuiva m
avea ochii umezi. Mama şi-a deschis gura şi-apoi a închis-o la loc
Cadence s-a uitat la ceasul cuptorului cu microunde.
- E aproape ora cinei, a spus el, dintr-odată, pe un ton de banal.»
conversaţie. Ce mâncăm?
FLUTURI STRIVIŢI
109
- M-am gândit că ar fi mai bine să comandăm ceva, i-a spus
I eigh cu o voce subţire şi slăbită.
Toţi eram marcaţi de ce se întâmplase, în afară de Cadence,
i are s-a retras uşor din grupul nostru, a plutit spre masă, s-a lăsat
neglijent pe un scaun şi-a stat acolo ca un prinţ aşteptând să fie
( i vit. Oamenii spun adesea că-şi doresc să treacă uşor peste
toate, să nu se lase afectaţi şi răniţi atât de uşor. Cadence era un
maestru în asta. Nu-şi mai amintea tristeţea jenantă din bucătăria
lui, cuvintele pe care le-a auzit şi faptul că Leigh a spus că eram
un copil bun. A trecut peste toate foarte uşor. Iar eu am rămas cu
0 durere-n gât şi cu o senzaţie de arsură care-mi ajungea până-n
1>iept. Eram plină de culori care se răsuceau una în jurul alteia, se
loveau una de alta, creşteau şi se schimbau dintr-o clipă-ntr-alta.
Niciuna dintre acele culori nu era albastră.
Mama m-a lăsat să rămân.
A protestat până la sfârşitul săptămânii, chiar dacă mi-am
adunat tot curajul şi am mers în camera ei în fiecare seară şi am
vorbit cu ea despre subiectul acesta, încercând să-i bag bine-n cap
ideea că nu o să renunţ. Voiam să rămân. Trebuia să produc o
ruptură între noi, trebuia să-i descleştez mâinile din jurul meu si
s-o fac să înţeleagă că era mai bine aşa, că acesta era planul acum.
Că aveam nevoie de Cadence cum avea ea nevoie de Leigh, ca
ştiam că şi ea ar fi vrut să facă acelaşi lucru pentru Leigh dacă ar
fi fost pe moarte, chiar dacă Leigh nu era nici pe departe o fiinţa
extraordinară, aşa cum era Cadence. Era ceva important şi era
treaba mea să fac acel lucru.
Sâmbătă seara, a clătinat din cap şi a închis ochii. Atunci a cedat măcar parţial.
- Nu vreau să rămâi aici prea mult timp, mi-a spus, dar am
vorbit cu Leigh şi am hotărât că poţi să-ţi prelungeşti vizita cu
încă o săptămână. Mi-a ciufulit părul, de parcă aş fi fost mai mică
decât eram de fapt. Trebuie să mă întorc la lucru, am o şedinţă dc
la care nu pot să lipsesc, mi-a spus. Eşti sigură că o să te descurci
fără mine? O să te descurci să zbori singură cu avionul până acasă?
- Da, o să fie totul bine, i-am spus şi am îmbrăţişat-o, am
îmbrăţişat-o cu adevărat, pentru prima dată de când tot discutam
pe tema asta în fiecare seară. îţi mulţumesc din suflet!
FLUTURI STRIVIŢI
111
M-am uitat peste umărul ei. Era o oglindă atârnată pe perete,
deasupra măsuţei de toaletă din camera ei. Mi-am văzut imaginea
reflectată în acea oglindă şi, chiar dacă zâmbeam, recunoscătoare
pentru încă o săptămână, privirea mi-era dârză. încă o săptămână
era prea puţin; trebuia să stau până la sfârşit. Dar mi-am muşcat
unba ca să nu mai spun altceva. După ce mama o să plece, mă
pandeam că o să fie mai uşor să amân plecarea. Fără mama lângă
mine, singura care mă putea duce la aeroport era Leigh, dar ştiam
»a ea îşi dorea să rămân.
Iar dacă Leigh îşi dorea să rămân, atunci şi mama îşi dorea
acelaşi
de asta. Când era vorba
* lucru, chiar dacă nu era conştientă
>
h o ajute pe Leigh, răspunsul mamei era întotdeauna „da“, aşa a
lost de când o ştiu.
- Să mă suni în fiecare zi, mi-a spus mama. Mai mult de o dată
pe zi, dacă poţi.
- Să nu te panichezi dacă uit să te sun într-o zi, i-am răspuns
eu ironic.
- O să-ncerc să nu fac asta, mi-a spus şi m-a mângâiat pe păr
«lin nou. Te iubesc, Sphinxie.
- Şi eu te iubesc, i-am şoptit.
M-a sărutat pe creştet şi apoi am trecut prin holul întunecat de
la primul etaj şi m-am îndreptat spre camera mea. în dormitorul
lui Leigh era întuneric, dar când m-am uitat spre cel al lui Cadence,
<>fâşie subţire de lumină strălucea, ieşind din crăpăturile din jurul
uşii lui întredeschise.
Am mers tiptil şi m-am oprit în faţa uşii, cu mâna ridicată gata
a bat, întrebându-mă dacă voiam într-adevăr să vorbesc cu el sau
nu. Voiam doar să-i spun că urma să rămân şi să mă asigur că şi el
era de acord cu asta. O voce din mintea mea îmi spunea că eram
egoistă fiindcă insistam să rămân; poate Cadence ar fi fost mai
lericit dacă aş fi plecat. La urma urmelor, nu m-am gândit deloc la
.ista, nu-i aşa? Am bătut uşor în uşă, trei lovituri ezitante şi timide.
- Da? a spus el.
- Mmm, eu sunt, i-am spus cu o voce joasă. Pot să intru?
112
M. Anjelais
- Nu, a fost răspunsul lui scurt şi tăios.
I
- Oh, bine, i-am spus, întristându-mă un pic. Poate nu om
îmbrăcat decent. Am rămas afară, în faţa uşii. Bine, eu voiam doai
să-ţi spun că mai rămân o săptămână.
- Ce drăguţ, mi-a spus el, cu vocea dintr-odată blândă. Speram
c-o să rămâi.
'
Sunetele slabe ale unui creion scrijelind pe o foaie de hârtie an
ajuns din camera lui până la urechile mele. Mă întrebam ce scria
Poate era lista cu lucrurile pe care voia să le facă în săptămânii*
care i-au mai rămas... sau poate scria o poveste. îi plăcea să sen*
ficţiune? Cu siguranţă citea foarte mult.
- Te duci la culcare acum, Sphinx? m-a întrebat după câteva
minute, facându-mă să mă mir cum de ştia că mai eram acolo.
Aş fi putut să plec tiptil în momentele acelea de tăcere. Pentru
o clipă, am fost convinsă că putea vedea prin uşă, că s-a holbat la
mine tot timpul ăsta şi eu n-am ştiut.
1
- Da, i-am spus încetişor. Voiam doar să-ţi spun că rămân, am
repetat după o pauză.
- Mulţumesc, a murmurat el.
Am auzit un trosnet uşor; a pus creionul pe o suprafaţă dură
un birou, probabil. Oare era acelaşi birou din sertarul căruia a scos
briceagul cu ani în urmă?
- Noapte bună, Sphinx, mi-a spus el.
Mi-am imaginat că zâmbea când a spus asta. Vorbele lui sunau
ca şi cum ar fi zâmbit când le-a rostit.
- Noapte bună, Cadence, i-am zis şi eu, îndepărtându-m.i
de usă.
I
M-am bucurat că părea mulţumit că am decis să rămân, dar un
sentiment greu de dezamăgire mi s-a strecurat în piept şi a rămas
acolo. Mi-am imaginat că mă va lăsa să intru în camera lui şi vom
avea încă o discuţie precum cea de afară, de la leagăne sau precum
cea din camera cu pianul - dar n-a fost să fie. S-a stins lumina în
camera lui, cufundând holul într-un întuneric şi mai adânc. M-am
simţit dintr-odată mult mai mică decât eram cu o clipă înainte.
FLUTURI STRIVIŢI
113
l ucrurile nu se întâmplă întotdeauna cum ni le imaginăm; asta-i
mereu o problemă.
în loc să merg în camera mea, m-am întors într-a mamei. Ca
luate mamele, s-a trezit imediat ce m-am apropiat de patul ei.
Eşti bine, dulceaţă? m-a întrebat, cu vocea îngroşată de somn.
< c s-a-ntâmplat?
- Pot să dorm cu tine-n noaptea asta? am întrebat-o.
în urmă cu câţiva ani, când Cadence mă tăiase, mama s-a oferit
a doarmă cu mine, să stea cu mine. Iar eu am încercat să dau
dovadă de maturitate toată săptămâna respectivă, să tai toate firele
i are mă legau de ea, dar acum voiam să profit de oferta ei veche de
( âţiva ani. Acum nu mă mai simţeam matură. Mă simţeam ca la
zece ani, ca o fetită care se temea de întuneric.
- Sigur că da, mi-a spus ameţită, aşa că m-am urcat în pat, lângă
ca şi ea s-a dat la o parte să-mi facă loc.
Mi-am strâns genunchii la piept şi ea ne-a acoperit pe amândouă
cu plapuma. Mi-a acoperit jumătate din faţă şi, sub ea, aerul era
cald şi mirosea ca gelul ei de duş cu aromă de lavandă. Ruptura
dintre noi s-a închis; aveam nevoie de ea şi ea era alături de mine.
A doua zi dimineaţa, stăteam pe pat lângă geamantanul mamei,
îu timp ce ea se asigura că şi-a împachetat toate lucrurile. Hainele
îi erau împăturite cu grijă, în contrast puternic cu grămada de
materiale şifonate ce-mi umplea valiza de o săptămână. Am netezit
o cută de pe o cămaşă de-a ei.
- Nu te îngrijora prea tare dacă uiţi ceva, i-am spus. Eu o să fiu
tot aici.
- Tot uit asta, mi-a spus ea, parcă jelindu-se. Aş vrea să vii acasă
cu mine.
- Ştiu, i-am spus. Dar...
- Dar înţeleg că e important să rămâi, mi-a spus, zâmbind şi
închizându-şi geamantanul. Nu-ţi face griji, Sphinxie, o să mă
descurc eu în avionul ăla mare şi de una singură! A început să
114
M. Anjelais
râdă şi a tras fermoarele buzunarelor exterioare. Şi ştiu c-o să i<
descurci şi tu.
Şi-a tras geamantanul de pe pat şi l-a pus jos, pe podea, cu o
uşoară bufnitură.
<I
- Fă-mi o favoare, mi-a spus, iar zâmbetul i-a devenit deodal.i
mai serios, ai grijă şi de Leigh. Şi ea are nevoie de cineva, poal<
chiar mai mult decât Cadence.
I
Mi-am dat seama că avea dreptate. Leigh era mama careia îi va
muri copilul, o bucată din ea urma să fie ruptă şi pierdută pe veci
- Crezi că-şi va reveni? am întrebat-o pe mama. După ce
Cadence va muri, vreau să spun.
3
- Cred că va reuşi, mi-a răspuns ea, strângându-mă de umeri.
Va fi foarte greu, bineînţeles, dar oamenii sunt rezistenţi. Nu
va uita, dar cred că va putea merge mai departe. E puternică,
întotdeauna a fost aşa.
- Asta-i bine, am spus încet. îmi pare foarte rău pentru ea,
mamă. Va resimţi pierderea asta întotdeauna.
J
După micul dejun, ne-am urcat toţi în maşina lui Leigh s-o
conducem pe mama la aeroport. Cadence stătea lângă mine pe
bancheta din spate, purta o jachetă roşie care atârna neglijent pe el
şi ţinea o cană atât de strâns în mâini, încât i s-au albit încheieturile.
Părul lui, o claie aurită şi încâlcită, îi cădea pe ochi. Avea căştile de
la iPod în urechi şi nu ne răspundea dacă-i ziceam ceva. M-am
aplecat uşor să văd ce asculta: S im fo n ia a V -a de Beethoven.
Afară cerul era cenuşiu, dar fără nori. în timp ce ne îndepărtam
de casa lui Leigh, am observat un bărbat alergând cu câinele pe
marginea drumului. Era un Golden Retriever pletos, cu limba roz,
scoasă şi dând din coadă fericit, în timp ce-şi urma stăpânul.
- Uită-te la câinele ăsta, a spus mama din scaunul din faţă. E
foarte drăguţ. Mi-am dorit un Goden Retriever când eram mică.
- îmi amintesc! a spus Leigh. Trebuia să te-ajut să vinzi
limonadă pe strada ta, ca să strângi destui bani să-ţi cumperi un
căţeluş!
Au început să râdă amândouă, bucurându-se de amintire.
FLUTURI STRIVIŢI
115
Ai reuşit să ţi-1 cumperi? am întrebat-o eu curioasă pe mama.
- Nu, mi-a răspuns ea. Ai uitat că bunica e alergică la câini?
- Şi limonada ta era prea apoasă, a remarcat Leigh. Am avut un
ingur client, o fetiţă de pe strada noastră, care a luat o înghiţitură
>i apoi a scuipat-o. După aceea a spus tuturor copiilor să nu
<umpere limonada dezgustătoare a lui Sarah. Am crezut că era cea
mai nesimţită fată din lume.
- Niciodată nu mi-a plăcut fata aia, a spus mama. Am fost
*olege în anul acela. îşi bătea joc de mine din cauza tunsorii urâte
l>e care-o aveam atunci.
- Cum o chema? a întrebat-o Leigh.
- Polly? Lucy? Nu mai ştiu, a spus mama şi-a început să
chicotească fără vreun motiv evident.
Atunci mi-am dat seama cât de neliniştită era pentru că mă lăsa
în Anglia.
Ne apropiam de suburbia orăşelului lui Leigh şi de măreaţa
metropolă a Londrei şi de aeroport. în scurt timp, mama ar fi fost
în avion, ridicându-se tot mai sus în aer, în timp ce picioarele mele
ar fi rămas ferm lipite de pământ. Aşa cum îmi doream. Cu toate
astea, un junghi provocat de frică mi-a înţepat brusc stomacul,
lăcându-mă să tremur. Eu eram cea pe care Cadence o rănise cel
mai mult; cunoşteam partea lui întunecată mai bine ca oricine.
Chiar şi-aşa, eram hotărâtă să rămân. Dar nu contează ce vârstă
ai, întotdeauna o parte din tine va dori ca mama să-ţi fie mereu
aproape, să te apere, chiar dacă încerci să te comporţi ca un adult,
chiar dacă a fost ideea ta s-o faci să se întoarcă acasă fără tine.
Stomacul mi-era întors pe dos şi foarte deranjat. în acele clipe,
mi-am regretat capacitatea de a-mi interioriza o mulţime de emoţii
ciudate.
Când am ajuns la aeroport, am cărat geamantanul mamei şi am
stat cu ea în timp ce l-a înregistrat şi a înfăşurat în jurul mânerului
eticheta pe care bărbatul de după tejghea i-a dat-o. în timp ce
mergea prin aeroport spre coada formată la verificarea bagajelor,
Cadence s-a aşezat în aşa fel încât să fie destul de aproape de mine,
116
M . A n je l a is
astfel ca mâna lui să se-atingă, din când în când şi din întâmplare,
de a mea. Mi-am ridicat privirea şi m-am uitat la el, iar el mi .1
dăruit un zâmbet dulce şi scânteile din ochii lui. Am simtit un fior
rece străbătându-mi corpul.
- Sphinx, mi-a spus el pe un ton obişnuit şi cu o voce joasă, uite
ce-am eu aici.
:<
Când m-am întors să văd despre ce vorbea, şi-a băgat mâna în
buzunar şi a scos un briceag elveţian. Când l-am văzut, am simţii
o răceală cumplită, de parcă cineva mi-ar fi turnat o găleată cu apa
rece ca gheaţa pe cap. Şi mi-am amintit, cu o senzaţie de rău în
stomac, că mi-a făcut cunoştinţă cu lama pe care a folosit-o pe faţa
mea folosind aproape aceleaşi cuvinte. „Uite ce-am eu aici.“
- Ce vrei să faci cu chestia aia? i-am şoptit eu, încercând să nu
mă uit la mica lamă. Cadence, suntem într-un aeroport, dacă te
vede cineva! Pot fi urmări grave!
- îmi pare-aşa de rău, a spus Cadence, cu o voce lină, în timp
ce şi-l băga înapoi în buzunar. Am uitat că-1 aveam la mine. Voiam
doar să ţi-1 arăt, Sphinx.
Era o minciună. îl puses intenţionat în buzunar, ştiam asta.
Dar ce voia să facă cu el? Era o ameninţare? Pentru o clipă, m-am
întrebat disperată dacă nu cumva era prea târziu să mă răzgândesc
şi să zbor spre casă cu mama. Poate că eram nebună s-o las să plece
şi să rămân singură într-o ţară străină cu un băiat care mă mai
atacase o dată cu cuţitul. Dar nu mai puteam face nimic. Ascunsese
cuţitul. Nimeni în afară de mine nu îl văzuse. Iar Cadence,
probabil, doar voia să vadă ce reacţie o să am şi dacă putea să facă
probleme la aeroport. Voia să se distreze un pic, pentru el era un
joc. întotdeauna se juca într-un fel sau altul.
Am aşteptat pe lângă mama în timp ce tot amâna să se ducă la
verificarea de către personalul de securitate, tot ezitând şi umplând
aerul cu conversaţii banale doar ca să amâne inevitabilul. Când, în
sfârşit, ne-am îmbrăţişat, ne-am luat rămas-bun şi ne-am declarat
iubirea reciprocă de o mie de ori, s-a oprit din nou înainte să plece,
ca să-mi amintească de toate lucrurile pe care trebuia să le fac:
>
A
y
FLUTURI STRIVIŢI
117
$
o sun, să fiu atentă, să fiu un oaspete bun. Şi i-am promis că le
voi face pe toate. Apoi a dispărut să verifice bagajele şi dusă a fost,
l isând o urmă din ea în aer, de parcă ar fi încercat să mă vegheze
,.i aşa, de la distanţă.
- Ei bine, Sphinxie, acum ai rămas numai cu noi, a spus
< adence, relaxat.
- Da, i-am răspuns, inspirând adânc şi încercând să nu mă
gândesc la cuţit.
- Vrei să luăm prânzul în oraş, în drum spre casă? m-a întrebat
Leigh.
- Sigur că da, dacă eşti de acord şi tu, şi Cadence, i-am spus.
Leigh a zâmbit şi şi-a pus un braţ pe umerii mei, strângându-mă
icpede. Fiind în spatele nostru, Cadence s-a dus până la un stand
<lc reviste şi se uita la titluri: bârfe şi scandaluri, care pe care l-a
mai înşelat.
- Bineînţeles că suntem de acord, mi-a spus Leigh, zâmbind
i hiar. Ştii, nu pot să exprim în cuvinte ce înseamnă pentru noi că
ai rămas, Sphinx.
- înseamnă mult şi pentru mine, i-am spus, uitându-mă pe
lereastră, la cer, la locul în care a dispărut mama.
Nu mai puteam da înapoi acum.
Am mers la un restaurant din apropierea casei lui Leigh, un
local micuţ şi obişnuit. Nu conştientizam că am lăsat-o pe mama
la aeroport şi tot trebuia să-mi reamintesc că era în aer, zburând
spre casă. Ospătăriţa arăta ca o bunică, cu părul cărunt strâns şi
cu riduri în jurul gurii după o viaţă întreagă de zâmbit. Când am
comandat, nu si-a notat nimic.
- Totu-i scris aici, ne-a spus şi s-a lovit uşor la tâmple, când a
văzut că ne uitam mirate la ea. Avea nişte cercei mici, în formă de
morcovi care se legănau pe sub lobii urechilor ei. Când ne-a adus
mâncarea, totul era în perfectă ordine: chiar îşi notase în minte tot
ce îi cerusem. Am admirat-o pentru asta, mai ales că era o doamnă
în vârstă. Te-ai fi aşteptat să aibă probleme cu memoria.
.1
118
M. Anjelais
Leigh şi cu mine împărţeam un platou mare cu cartofi prăjiţi,
dar Cadence avea doar o salată în faţa lui. îşi aranja frunzele <l<
salată verde, rotindu-le în cercuri şi privind dincolo de capul meu
pe fereastra din spate. A început să plouă din nou. Mă întrebam
dacă se simţea trist sau doar urmărea calea unei anumite picături,
privind-o să vadă dacă le va întrece pe celelalte până ajungea l.i
pervaz. M-am întors pe scaun şi mi-am ales o picătură. Dacă eu
supărat, voiam să-l înveselesc.
w
- Hai să ne jucăm de-a cursa picăturilor de ploaie, i-am spus,
arătându-i una. Asta sigur o să câştige.
m
S-a holbat la mine, părând neimpresionat. Ştiam că probabil
se gândea că mă comportam ca un copilaş. Am aşteptat să-şi de.i
ochii peste cap şi să-şi îndrepte atenţia din nou asupra salatei. în
schimb, s-a uitat la mine pentru o clipă, cu capul puţin înclinai
într-o parte, şi-apoi a arătat şi el spre fereastră. M-am trezit ea
respiram uşurată fără să vreau.
j
- Cred că aia o să câştige, a spus el, arătându-mi-o pe cea p<
care o alesese.
:m
Şi, pentru un minut, ne-am uitat cu mare atenţie la acel<
picături, încurajându-ne concurentele alese.
J
Amândouă au ajuns jos în acelaşi timp. M-am uitat din nou
la Cadence şi el s-a întors să se uite la mine aproape în acelaşi
timp. Ochii lui erau reci în timp ce se roteau grăbiţi căutându i
pe ai mei. Pentru o clipă, m-am întrebat dacă era supărat că nu
a „câştigată chiar dacă o picătură care ajungea în partea de jos a
unei ferestre era un eveniment pur întâmplător, nu un talent care
trebuia dezvoltat. Am simţit cum un colţ al gurii mi se curba într-un
zâmbet tremurător fără voia mea, precum cel al unui câine speriai
care-şi arată dinţii.
i
Apoi a zâmbit şi el, iar colţurile buzelor lui s-au întins aproape
sincronizându-se cu ale mele.
- Ai văzut, Sphinxie? m-a întrebat.
]
- Ce să văd?
FLUTURI STRIVIŢI
119
Pentru o fracţiune de secundă, am crezut că se referea la
/âmbetul lui. Eu i l-am provocat. Eu i-am arătat picăturile ca să ne
lucăm cu ele. Şi faptul că am reuşit să fac lucrurile astea mărunte
însemna că alegerea mea de a rămâne nu era greşită. Aveam scopul
meu acolo.
- Picăturile de ploaie, Sphinx. Au terminat cursa împreună.
- Da, i-am spus, simţindu-mă dintr-odată nesigură.
După tonul vocii lui, părea că voia să-mi sugereze ceva
important, dar nu ştiam ce.
A dat din cap şi a privit iar pe fereastră, păstrând zâmbetul meu
pe faţa lui. Mă întrebam ce încercase să-mi zică. Apoi Leigh a spus
i cva cu vocea ei forţat veselă pe care o ascultam doar pe jumătate
şi răpăitul ploii pe acoperiş s-a oprit încet.
f
Acum, când eram singurul oaspete, casa lui Leigh părea mai
mare şi mai impozantă. Am intrat pe uşa din faţă şi am trecut prin
holul de la intrare simţindu-mă de parcă n-aş fi observat până
atunci cât de mare era. Uluită, mi-am lăsat pantofii la grămada
comună din antreu şi am urmat-o pe Leigh până în bucătărie, în
timp ce Cadence a dispărut în curtea din spate, lăsând uşa să se
închidă cu zgomot în urma lui.
Vivienne era lângă aragaz, cu o oală mare fierbând înăbuşit în
faţa ei. Avea o lingură de lemn pusă după ureche, ca un creion, iar
brăţările argintii din jurul încheieturilor zdrăngăneau vesele atunci
când se mişca. Bluza ei avea un enorm semn al păcii de culoare
violet, răspândit pe toată partea din faţă. S-a întors spre mine şi
mi-a zâmbit când am intrat în bucătărie.
- Am auzit că mai rămâi un pic cu noi, e-adevărat? mi-a spus,
luându-şi lingura de după ureche şi băgând-o în oală. Mă bucur
că-ţi place aşa de mult aici. A amestecat supa, mişcând lingura
dintr-o parte în alta. E foarte frumos din partea ta că o să rămâi
aici pentru Cadence.
M-am mâniat brusc, fără să vreau. Lucrul acesta îmi rodea
încet urechile de când l-am auzit prima dată: felul în care mi se tot
spunea cât de frumos era că stăteam cu Cadence sau cât de bună
eram că făceam gestul acesta. Unele fete de la şcoală ar fi crezut
despre mine că sunt chiar enervant de bună: nu plecam noaptea
FLUTURI STRIVIŢI
121
|u furiş de-acasă, nu mergeam la petreceri şi nici nu am încercat
vreodată să beau sau să mă droghez. Chiar şi-aşa, nu eram o sfântă.
*i m-am gândit că era trist că toată lumea mă credea aşa de bună,
*and, de fapt, nu eram, iar pe Cadence îl credeau îngrozitor de rău.
Nu spuneau asta cu voce tare, dar tot era trist. Amândoi eram doar
nişte adolescenţi: puteam la fel de bine să dau de necazuri ca şi el.
Şi era posibil ca prezenţa mea continuă în casa lor să fi fost şi ea o
greşeală stupidă.
- Poţi să te muţi în camera în care a stat mama ta, dacă vrei,
mi-a spus Leigh, smulgându-mă din gândurile mele. E mai mare.
- Oh, mulţumesc, i-am spus, încă simţindu-mă un pic
.(ingherită. Faptul că mama nu mai era acolo mă facea să mă
simt nesigură; nu voiam să stau în camera ei şi să-mi amintesc tot
iimpui că eram de una singură acum. Ca să nu mai spun că mi-ar
li amintit de ea, de discuţiile noastre, de plan, de ruptură. Era un
paradox. O voiam înapoi şi nu mai voiam să ştiu de ea, în acelaşi
li mp. Poate o să mă mut, dar nu ştiu, am zis. Chiar îmi place
i amera în care stau acum, e foarte drăguţă.
- Oh, bine, mă bucur că-ţi place, mi-a spus Leigh. Nu eram prea
sigură de asta când am decorat-o.
- Mi se pare grozavă, i-am spus. Nu numai casa ei părea să fi
crescut, dar si conversaţiile noastre deveniseră dintr-odată dificile.
Ştii unde a plecat Cadence?
- Probabil a urcat la mansardă, mi-a spus, ducându-se spre
aragaz s-o ajute pe Vivienne să adauge ingredientele pentru supă.
Poţi să te duci şi tu dacă vrei, Sphinxie.
Mi-a spus ultimele cuvinte cu teamă în glas, amintindu-şi - la
lei ca mine - de incidentul în care el mă îmbrâncise pentru că mă
dusesem din greşeală, de una singură acolo.
- O să mă duc sus, am declarat eu, încercând să par încrezătoare.
Am plecat din bucătărie şi am urcat încet pe scări. Când am ajuns la
primul etaj, m-am întors înspre direcţia scărilor care duceau
la mansardă, dar mişcările din camera lui Cadence mi-au atras
atenţia. Se părea că nu era în mansardă. La fel ca şi în noaptea
;
>
y
122
M. Anjelais
dinaintea plecării mamei, uşa de la dormitorul lui nu era închişii
de tot, ci doar crăpată. Şi întocmai ca atunci, am mers până la uşii
şi am bătut uşor.
- Da? a răspuns el.
- Pot să intru de data asta? l-am întrebat eu cu curaj.
A urmat o pauză.
- Da, a spus într-un sfârşit, iar vocea lui era mai înaltă şi mai
dulce, chiar îmbietoare.
M-am bucurat că mă voia lângă el, dar tonul lui m-a alarmat.
Deşi nu ştiam la ce să mă aştept, am deschis hotărâtă uşa.
Stătea pe un scaun lângă birou, la bustul gol. Cămaşa lui pătata
pe care-o purta când picta era întinsă pe pat, facându-mă să cred
că-şi schimba hainele când am bătut eu la uşă şi s-a hotărât să mă
invite înăuntru doar ca să mă şocheze. Si a reuşit. Nu mai fusesem
singură cu un băiat pe jumătate gol până atunci.
Umerii lui erau destul de laţi, talia, îngustă, dar clavicula îi
ieşea ascuţită în afara pieptului, la fel ca şi coastele, iar pe piept
avea o vânătaie gigantică, de un violet-închis combinat cu albastru
şi negru, care era îngălbenită în jur, pe la margini. Vânătaia îi
acoperea aproape toată partea stângă a pieptului. Am făcut un
pas înapoi; părea îngrozitor de dureroasă. Şi nu era orice fel de
vânătaie pe un corp oarecare. Era Cadence. Frumosul Cadence,
pierind sub ochii mei, descompunându-se într-o dureroasă şi
completă fragilitate.
- Am mai multe, mi-a spus cu o voce domoală, când a observat
că mă holbam la el. Am vânătăi peste tot. Vrei să le vezi, Sphinxie?
S-a ridicat şi a venit să stea aproape de mine. Prea aproape.
- Nu, i-am spus tremurând. Nu, mmm... mai bine nu.
A privit în jos spre mine şi mi-a zâmbit, apoi s-a îndepărtat
repede, cu ochii strălucindu-i foarte tare. A înşfăcat cămaşa pentru
pictură de pe pat şi a tras-o pe el, încheindu-i nasturii până sus.
Am înghiţit în sec, incapabilă să-mi şterg din minte imaginea
corpului lui palid. Oare îl îngrozea când se uita în oglindă? Dacă
FLUTURI STRIVIŢI
123
mi-aş fi văzut moartea imprimată peste tot pe corpul meu, m-aş fi
periat. M-aş fi speriat foarte tare.
S-a aşezat pe pat, lăsându-se un pic pe spate, sprijinindu-se cu
mâinile pe cuvertură. Era albă, tot ce era pe pat era alb şi tot ce
<ra în cameră era ori alb, ori făcut din lemn negru şi lucios. Cu
excepţia pereţilor - şi-a pictat pereţii cu fiecare culoare pe care ţi-o
puteai imagina şi a pictat orice-ţi putea trece prin cap. Animale,
Hori, apă, munţi, copaci, maşini, nori, case. Planete, stele, galaxii
rotitoare. Trebuie să fi început de când era mic; unele picturi erau
mai stângace şi erau mult mai aproape de podea decât celelalte.
Privirea mi-a rătăcit pe pereţi, căutând ceva. Nu mi-am dat seama
ce, până când nu am observat că nu erau oameni. A pictat totul în
•ilară de oameni.
- îmi plac pereţii tăi, i-am spus, încercând să-mi abat gândurile
de la corpul lui. Am privit în sus. Până şi tavanul era acoperit de
imagini: în mare parte peşti şi alte creaturi ale mării. De ce-ai
pictat peştii pe tavan? l-am întrebat.
- Tu de ce crezi? m-a întrebat el, la rândul lui.
- Nu ştiu, i-am zis. Spune-mi tu.
A oftat.
- întinde-te.
- Să mă-ntind?
-D a !
M-a prins de umeri şi m-a forţat să mă întind pe pat, apoi s-a
întins şi el lângă mine.
- Uite! mi-a spus el cu tărie, de parcă asta explica totul.
M-am holbat la tavan, neştind ce să spun, apoi brusc am înţeles.
- O, am înţeles! am exclamat eu. Ai pictat peşti pe tavan ca
■ilunci când stai pe pat şi te uiţi în sus, să te simţi ca şi cum ai fi sub
apă şi i-ai privi înotând deasupra ta.
- Exact, mi-a spus Cadence.
M-am mai uitat la tavan pentru o clipă, în linişte, dându-mi
seama că nu m-a mustrat pentru că n-am ştiut de ce erau peştii pe
lavan. Mi-a arătat pur şi simplu răspunsul. M-am întors spre el, ca
*
124
M. Anjelais
să-l privesc, simţind cum un mic zâmbet îmi răsărea pe chip, dai
n-a durat mult. Când m-am întors cu fata la el mi-am dat seama <.a
iar era prea aproape de mine. M-am dat un pic mai la o parte clin
nevoia de a fi o oarecare distantă între noi.
I
Nasturii de sus ai cămăşii îi erau descheiaţi şi m-am trezii
holbându-mă la linia aspră a claviculei lui, care-i ieşea din corp
precum creasta unui munte. După o clipă, mi-am luat ochii
de la ea. Un colţ al gurii lui s-a curbat într-un zâmbet aproape
imperceptibil.
- Sphinxie, mi-a spus, rupând tăcerea cu glasul lui dulce. Când
ai venit, ţi-am spus secretul meu. Ţi-am spus că doctorii mi-au zis
că e ceva în neregulă cu mintea mea. S-a oprit, de parcă ar fi căzui
pe gânduri. Dar nu ţi-am spus niciodată ce.
- Oh, am spus eu stânjenită. Ceafa mi-a fost brusc străbătute
de fiori reci şi mi-am dorit să fi putut da timpul înapoi şi să li
plecat din cameră înainte ca el să înceapă să vorbească iar despre
secretul lui. Am împins în adâncul minţii tot ce s-a întâmplat între
noi în acea zi, la leagăne, refuzând să permit acelor amintiri să-mi
acapareze gândurile. Care-i problema ta? am reuşit să-l întreb,
când am văzut că nu continua.
Nu se mai uita la mine, ci stătea cu capul pe spate şi contempla
peştii de pe tavan.
Apoi s-a întors iar cu faţa la mine şi ochii-i străluceau.
- Ei cred că sunt un sociopat, mi-a spus cu o voce aşa de moale
că puteam s-o simt în aer.
i
„Sociopat?“ M-am holbat la el. Cuvântul mă facea să mi»
gândesc la emisiunile despre crime, la criminalii în serie, la pozele
granulate cu Ted Bundy, la bărbaţi scheletici ademenind copii
în pivniţele lor. Imediat, mintea mea l-a pus pe Cadence lângă
criminalii şi violatorii de la ştiri şi nu părea să-şi aibă locul acolo,
cu părul lui blond şi mătăsos, cu ochii lui uimitori şi cu vocea - ca
o briză blândă atingându-mi pielea. Am clătinat din cap.
- N-au spus aşa ceva, i-am zis.
FLUTURI STRIVIŢI
125
Negam din instinct. Credeam că doar încerca să mă sperie, să
hm impresioneze într-un fel ciudat.
Ba da, au spus, m-a înştiinţat el calm. Ăsta e diagnosticul pe
* nv mi l-au dat. I l-au comunicat şi mamei. Dar ea nu i-a spus
mamei tale, Sphinx, pentru că se temea că n-o să te lase să vii la
mine dacă ar fi ştiut.
Am deschis gura, dar n-am putut zice nimic. Chiar a ţinut Leigh
*<« retă problema fiului ei şi m-a lăsat să locuiesc la ei fără să am
habar de acest lucru? Era adevărat? Mi-am scuturat capul din nou,
Mua negând cu tărie, dar, în sinea mea, ştiam că trebuia să fi fost
adevărat. întotdeauna a fost ceva în neregulă cu Cadence. Tata a
i ml asta de când a ucis fluturele. Cu toţii ne-am dat seama de asta
* nul mi-a despicat obrazul. Iar acum, în sfârşit, problema avea un
nume.
Te-ai speriat, Sphinxie? mi-a şoptit el, fixându-mă cu privirea,
fi e frică de mine? A început să râdă, încetişor şi relaxat.
Aminteşte-ţi ce ţi-am spus. Când doctorii nu înţeleg ceva, trebuie
*Aeticheteze lucrul acela ca să se simtă mai siguri pe ei.
Nu mai puteam să vorbesc. Nu mai puteam să mă mişc. Mă
i u eam mică lângă el, gândindu-mă la cuţit, gândindu-mă la toate
*lipele acelea în care m-am întrebat de ce mi-a făcut aşa ceva.
I>rgetele mele au atins plapuma de pe patul lui şi au strâns-o.
I mgă mine, Cadence îşi plimba mâna prin păr.
Sphinx, mi-a spus el, aproape nepăsător, ca şi cum nu s-ar fi
Inlâmplat nimic, nu sta degeaba. Ţi-am spus secretul meu. Acum
«• landul tău. Trebuie să mi-1 spui şi tu pe-al tău.
Simţeam cum mi se învârtea capul, aşa că mintea mea a profitat
bucuroasă de ocazia de a se gândi la un secret pe care să i-1 spun
lui. Am înghiţit în sec şi am încercat să-mi limpezesc gândurile.
Apoi am căutat rapid prin colecţia mea de amintiri jenante şi iubiri
«crete imaginare, încercând să găsesc ceva care să pară un secret,
*fir, în acelaşi timp, să nu dezvăluie prea mult despre mine. Mintea
. a răzvrătit împotriva intenţiilor mele şi mi-a dat exact opusul a
»«va nu prea revelator: m-am gândit la felul în care cicatricea mea
126
M. Anjelais
constituia un zid între mine şi prietenii mei, la cum era Cădem *
secretul meu, la cum vechea şi buna mea prietenă, Kaitlyn, i «
privit poza şi l-a considerat drăguţ şi la cum a ajuns să fie prim i
persoană căreia i-am explicat originea cicatricii mele. După câteva
minute de încercări fervente de a-mi impinge gândurile nedonir
înapoi în adâncul minţii, m-am hotărât să-i spun lui Cadence i a
n-am avut niciodată un iubit. Nu era chiar un secret în sine, d.u
suna ca unul, după părerea mea.
- N-am avut niciodată un iubit, i-am spus, pe un ton <l<
confesiune.
j
Am regretat imediat alegerea făcută. Nu ar fi trebuit să vorbea
despre iubiţi cu el. Nu ar fi trebuit. Era un subiect riscant; exist.»
posibilitatea ca discuţia să alunece pe o pantă periculoasă. Tocm.u
mi-a spus că era ceva foarte în neregulă cu el. M-am gândit sa
mă ridic şi să plec din cameră. Dar cum puteam să fac aşa ceva?
Trebuia să fiu alături de el.
Cadence nu părea deloc impresionat.
m
- Ştiam asta, Sphinx, mi-a spus elserios.
J
- De unde? l-am întrebat, gândindu-mă că probabil a auzit-o p<
mama vorbind cu Leigh despre asta înainte să plece.
•I
- Din cauza noastră, mi-a spus, de parcă avea vreun sens.
- Ce vrei să spui?
I
- Am fost sortiţi unul altuia, Sphinx. E normal să mă aştepţi.
M-am retras un pic din faţa lui.
-C e ?
- Să mă aştepţi. Sperând că într-o bună zi vei găsi o cale să In
destul de bună ca să îndeplineşti planul.
Când a văzut că mă holbam la el, cu ochii mari, tăcută, ;i
adăugat:
m
- Ştii tu. Planul mamelor noastre. Şi-a înălţat sprâncenele
pentru scurt timp, apoi s-a ridicat şi s-a aşezat mai comod. Copiii
noştri, mi-a spus apoi, pe un ton şi mai blând.
- Copiii noştri? l-am întrebat eu, vorbind mai tare decât aş 11
vrut.
’
FLUTURI STRIVIŢI
127
Calmează-te. Trebuia să avem şi copii. Ştiai asta, Sphinx. A
i.i* ut pentru o clipă, apoi s-a întors pe o parte şi-a ajuns cu faţa la
mine, odihnindu-şi capul pe mână. Imaginează-ţi, hmm? Buzele
m s-au despărţit şi s-au retras pentru un zâmbet. Probabil ar arăta
exact ca mama lor. Ar avea părul ca al tău.
Şi-a întins mâna spre mine, în timp ce eu am sărit de pe pat.
Doamne, Sphinx, mi-a spus pe un ton blând. Eşti aşa de
perioasă! Şi-a întins mâna din nou, iar eu am rămas nemişcată,
utăile inimii răsunându-mi în cap în timp ce el îmi dădea o şuviţă
icbelă de păr după ureche. Gata. Asta-i tot, mi-a spus el relaxat.
Asta era tot? Când mi-a aranjat părul, a fost blând ca o briză
mângâindu-mi pielea - aproape că nici nu l-am simţit. Am înghiţit
m sec şi mi-am amintit că putea fi periculos. Nu însemna nimic că
na atât de tandru - nu simţi nimic atunci când priveşti vârtejul
unui uragan croindu-şi calea pe o hartă meteorologică la televizor.
I>ar doar pentru că ţi se pare că nu se întâmplă nimic nu înseamnă
■.1 nu se întâmplă nimic cu adevărat. îmi puneam o grămadă de
întrebări. Oare chiar acesta era motivul pentru care n-am avut
niciodată un iubit? Ceva din mine le dădea oamenilor impresia
*.i eram luată fără ca eu să ştiu? Chiar aşteptam să am copii cu un
.irbat incredibil de strălucitor? Şi chiar se gândea el la copiii aceia,
*hiar şi-i imagina semănând cu mine?... Nu. Era ceva stupid. Era
groaznic. Era bolnav, înţelegea totul greşit, mi-a spus că doctorii
au diagnosticat. Şi exact din acest motiv nu trebuia să-i vorbesc
espre iubiţi.
Am respirat adânc şi am reuşit să-mi dau ochii peste cap cu
un aer de indiferenţă, de parcă aş fi crezut că era ridicol şi că nu
mă mai interesa ideea lui. Acum el se holba la mine şi mă privea
*a o pisică care urmăreşte o sfoară trasă pe podea. Şi m-am trezit
sfâşiată între ecoul stăruitor al mâinii lui Cadence dându-mi părul
după ureche şi instinctul care-mi spunea să fiu prudentă. Pericolul
era peste tot.
\
■
128
M. Anjelais
- Bine, dar tu? l-am întrebat, forţându-mă să scot cuvintele* |»<
gura mea uscată. Dacă l-aş fi lăsat să se holbeze la mine far;i ■«.»
spună nimic ar fi fost prea enervant. Ai avut vreodată o iubită?
- Bineînţeles, mi-a răspuns el repede. Dar niciuna nu cu
potrivită pentru mine.
- Oh, i-am spus.
*
Nu ştiam ce altceva să mai zic. Mi se părea că el a fost cel care .»
pus capăt întotdeauna relaţiilor, după ce fetele, fără nicio îndoi;»L
nu reuşeau să se ridice la aşteptările lui. Mă întrebam cum au fosi
fetele acelea. Mă întrebam dacă le-a comparat vreodată cu mir»*
înainte să decidă să le părăsească.
a
- Ei bine, a zis Cadence după câteva momente de tăcen ,
conversaţia asta devine cam plictisitoare.
«1
- Atunci, ce vrei să faci?
1
S-a răsucit până a ajuns pe burtă şi şi-a lăsat braţul în jos, pi* o
parte, băgându-1 sub pat. A scos o cutie, un set de şah.
'
- Hai să jucăm şah, mi-a spus şi a scos tabla din culie.
desfacând-o.
I
- Nu mă pricep la şah, i-am spus.
|
Când m-am ridicat ca să fac loc tablei, mi-am dat seama <..»
tremuram puţin. Mi-am strâns braţele în jurul meu încercând sa
opresc acele tremurături.
J
- Nu-mi pasă, mi-a spus el. Şahul e unul din jocurile mel<
preferate. întotdeauna a fost. A pus regina albă şi regele ei pe
locurile lor de pe suprafaţa cadrilată a tablei. Aranjează-ţi şi tu
piesele, ce faci? Ale mele sunt cele albe. Supusă, am adunat piesei*
negre şi le-am pus pe toate în locurile corespunzătoare. Albul l;u <
prima mutare, mi-a amintit el.
J
- Ştiu, i-am spus, iar mâna lui elegantă a plutit deasupra tablei,
încercând să ia o decizie. Şi-a mutat unul dintre pioni în faţă. Apoi
a venit rândul meu şi micii mei soldaţi au trebuit să-i înfrunte pe
ai lui. Am mutat şi eu un pion. Şi am continuat tot aşa, până câini
m-a bătut după şapte mutări. Faptul că am început cu aceeaşi
mutare n-a contat. M-a bătut zdravăn.
m
FLUTURI STRIVIŢI
129
Ai jucat excelent, i-am spus cu politeţe. Joci foarte bine.
Şahul părea să fie încă unul din acele lucruri pe care le putea
lace aproape fără niciun efort.
Mi-am rearanjat piesele negre şi mi-am recuperat nebunul pe care
mi i capturase, dar apoi Cadence a aruncat piesele înapoi în cutie,
i |>us capacul pe ea şi a pus-o iar pe podea, împingând-o apoi sub
pat cu o scurtă mişcare din încheietura mâinii lui. Gata. Jocul s-a
ierminat Pentru o clipă, ochii i s-au luminat, iar colţurile buzelor i
. au curbat într-un zâmbet care arăta că era mulţumit de sine. Apoi
toiul a dispărut, parcă s-ar fi ascuns după un perete neted. S-a uitat
spre birou, la un ceas digital mic, aşezat în mijlocul lui.
- E aproape ora cinei, mi-a spus. Mă duc jos.
A plecat şi m-a lăsat în albul camerei lui, înconjurată de culori,
(Ie toate tipurile de vopsele şi de peştii care înotau aliniaţi desupra
mea, dar fără nicio prezenţă umană. M-am dat jos din pat, cu şira
spinării din nou străbătută de fiori reci şi cu picioarele târându-se
uşor pe covorul lui alb şi curat. Apoi am închis uşa după mine, am
mchis-o de tot, să nu mai aibă nicio crăpătură, şi-am lăsat în urmă
lumea în care nu mai erau alţi oameni.
în seara aceea, înainte să mă duc la culcare, am întrebat-o pe
Leigh dacă puteam să-i folosesc computerul. Stătea pe o canapea
în camera de zi, dar nu m-am apropiat de ea, ci am preferat să o
întreb de la o distanţă sigură. Nu mai ştiam ce să cred despre ea
Dar ea şi-a lăsat revista, mi-a zâmbit, mi-a spus că da, s-a ridicai
de pe canapea şi mi-a adus laptopul ei din altă cameră. Iar eu,
cu fruntea încruntată, mă întrebam cum putea să-mi ascundă
problema lui Cadence. Oare era adevărat că putea să ascundă aşa
ceva de mine şi de mama?
Leigh mi-a dat laptopul şi eu l-am luat încetişor.
- Mulţumesc, am mormăit eu, evitând s-o privesc drept în ochi.
- Nicio problemă, Sphinxie, mi-a spus, apoi a observat expresia
feţei mele. Eşti bine? Ţi s-a întâmplat ceva?
- Nu, i-am spus, clătinând din cap. Sunt bine.
M-am întors şi m-am îndreptat spre scări, ţinând laptopul
strâns la piept.
Când am ajuns în camera mea, am pus laptopul pe pat. Ştiam
exact ce urma, dar am avut o senzaţie înspăimântător de grea că
acest lucru semăna cu ceea ce am făcut când eram mică şi am
ascultat conversaţia telefonică a mamei. Urma să aflu lucruri pe
care nu-mi doream să le ştiu. în loc să deschid laptopul, am amânat
operaţiunea şi m-am dus la valiză, mi-am scos toate hainele şi
le-am adunat într-un morman gigantic, apoi le-am aruncat în
FLUTURI STRIVIŢI
131
• oşul cu rufe de spălat din camera lui Leigh. Rămăsesem fără
haine, fiindcă îmi adusesem doar câte-mi trebuiau pentru o
săptămână. Bluza pe care-o purtam în momentul acela era
.ifonată, iar marginile mânecilor erau întoarse în sus, într-un fel
ii udat, ca rezultat al faptului că o îndesasem în fundul valizei. „Ar
li trebuit să am mai multă grijă de hainele mele, m-am gândit eu
ai părere de rău. Nu vreau să arăt mizerabil/4 Am închis coşul şi
in-am schimbat în pijamale, simţind cum mi se forma un nod în
stomac din cauza fricii si a ruşinii.
Apoi, în sfârşit, m-am aşezat pe pat şi am pornit laptopul,
pentru că nu puteam amâna o veşnicie. Era prima dată când
foloseam un computer de când ajunsesem la ei acasă. A bâzâit
când a pornit şi s-a încărcat mult mai repede decât computerul
meu vechi de-acasă. Ecranul s-a aprins şi am văzut că Leigh avea
o poză cu Cadence cântând la pian ca imagine de fundal. Repede,
am deschis fereastra de internet. Am tastat cuvântul „sociopat“ în
motorul de căutare şi am dat clic pe primul rezultat. Strălucirea
ecranului computerului mi-a făcut mâna de pe tastatură să arate
precum cea a unui extraterestru în timp ce o mişcăm ca să văd ce
scria în josul paginii, simţind că nu mai puteam respira.
Unul din 25 de oameni este sociopat, scria în primul rând de pe
site. Sociopaţii se nasc aşa, nu devin de-a lungul timpului.
Aşa că nu era vina lui Leigh că el era cum era. Mama a avut
dreptate acum câţiva ani, când a vorbit cu Leigh la telefon; unele
lucruri nu pot fi îndreptate. A fost doar un accident, o greşeală a
genelor, a cromozomilor, a spermei, a ovulului, a acelui ovul care
s-a nimerit să fie în fruntea liniei, la timpul potrivit. Nu era vina
nimănui.
Printre caracteristicile sociopatului se numără minciuna
patologică, farmecul superficial, lipsa remuşcărilor şi a senti
mentului de vinovăţie, un simţământ grandios al propriei valori,
lipsa completă a empatiei şi problemele de comportament de la o
vârstă fragedă.
j
>
132
M. Anjelais
M-am cutremurat. Exact aşa era Cadence, descris într-o singm u
propoziţie. Doctorii i-au spus că asta era problema lui. Dup.»
ce-am citit acea propoziţie, am ştiut că aveau dreptate.
.J
Mulţi oameni care au întâlnit sociopaţi au menţionat ochii lot
pătrunzători. Adeseori sociopaţii privesc fix pentru că înceardt %
.»
discearnă şi să înţeleagă emoţiile oamenilor din jurul lor.
,
Am înţeles, în sfârşit, semnificaţia faptului că el a plâns de-abi.i
după ce m-a observat îndeaproape, în ziua în care a strivit fluturele
A avut nevoie de un indiciu de la mine.
,J
Un sociopat nu are emoţii adevărate; doar le imită. Nu pot 11
niciodată cu adevărat fericiţi. Puţina plăcere pe care pot s-o simt a
şi-o iau din rănirea celor din jurul lor. Un sociopat nu poate simţi
o dragoste adevărată.
După asta, erau nişte poze, două tomografii ale creierului uman,
cu părţile active luminate cu roşu şi oranj, iar cele inactive, cu un
amestec de nuanţe de albastru şi galben. Am ieşit de pe internet şi
am închis laptopul cu mâinile tremurânde.
Mă întrebam cum se poate simţi un om care nu are emoţii
adevărate şi trebuia să le imite tot timpul? Nu puteam să-mi
imaginez o asemenea viaţă. Cum ar fî fost dacă aş fi falsificat totul,
din prima zi a existenţei mele, dacă m-aş fi strecurat prin viaţă cu
un zâmbet fals, cu lacrimi false? Nu mi-aş fi simţit inima săltând
de-o bucurie deplină, nici cufundându-se-n durere - aş fi simţit-o
doar împietrită, rece şi imposibil de impresionat. Oare aş fi încercat
s-o fac să vibreze stârnind emoţiile altora? I-aş fi aranjat ca pe nişte
piese dintr-un joc, i-aş fi făcut să râdă, apoi i-aş fi rupt în bucăţi,
sperând că atunci când ei ar fi plâns, aş fi plâns şi eu? Oare aş fi
simţit măcar speranţa? Mi-era imposibil să-mi imaginez: sunt unul
din acei oameni de care lumea râde pentru că plâng prea mult la
filmele romantice. Nu puteam să mă imaginez trecând prin fiecare
etapă a vieţii mele la un asemenea nivel continuu de detaşare.
Şi cum să nu simt niciodată dragostea? Să nu-mi ridic privirea
într-o zi şi să-mi văd perechea perfectă uitându-se la mine, să nu
simt căldura dintre noi cum mi se urcă până la cap, ameţitoare şi
FLUTURI STRIVIŢI
133
niţică? în schimb, să stau cu ochii mei pătrunzători, holbându-mă
in adâncimile tuturor sufletelor, fără să ştiu de ce zâmbesc sau se
ti^.iţă unul de altul? Cine nu vrea să-şi găsească sufletul pereche?
<iinc-ar vrea o nuntă ca-n poveşti dacă nu i-ar simţi bucuria? Mi se
fth ca pielea de găină când mă gândeam la aceste lucruri.
Şi nu avea leac. Cadence ar fi rămas aşa pentru puţinele zile pe
. tire le mai avea de trăit. Blocat, fără să poată merge înainte, fără să
poată ieşi. Holbându-se iar şi iar, imitând perfect pe toată lumea,
11 alucind tot mai tare, dar fiind, de fapt, deja mort. N-ar fi zâmbit
nu iodată cu adevărat. N-ar fi plâns niciodată cu adevărat. Nu s-ar
!l îndrăgostit niciodată, indiferent cât de blând putea să vorbească
.au cât de tandre puteau fi mâinile lui. Şi n-ar fi înţeles niciodată
»c pierdea. Am simţit un nod în gât şi m-am gândit: „Asta e, chiar
asia e. îmi pare rău pentru el“. Era un sentiment liniştitor. Chiar
dacă cicatricea nu îmi dispăruse de pe obraz odată cu înaintarea
Luieţii nu mă remarcau niciodată - eram încă normală, eram în
irgulă, puteam să simt orice. înţelegerea acestor lucruri m-a şocat.
In acea clipă, câteva camere mai încolo, el era viu, respirând la fel
i a mine, dar era rece, rece ca ochii lui şi gol ca o vază de ceramică
prăfuită.
Brusc, am înţeles de ce era incredibil de bun la toate. Era aşa
pentru că nu avea altceva de făcut. Nu putea să se străduiască
să aibă relaţii cu oamenii. Aşa că, ce-i mai rămânea? Pentru
majoritatea oamenilor, semenii lor şi pasiunile sunt pe primul
loc, iar învăţătura ocupă un loc secund. în cazul lui Cadence,
preocuparea pentru oameni lipsea. întotdeauna a lipsit. El, pur şi
simplu, nu avea altceva de făcut decât să se ocupe de alte lucruri - el
l rebuia să muncească, să se străduiască, să reuşească în toate - să
strălucească, aşa cum l-am văzut făcând de când îl ştiam. Dar
oamenii tot lipseau din viaţa lui, aşa cum lipseau şi din picturile de
pe pereţii dormitorului lui.
Aparatul foto digital stătea pe noptiera mea, scos afară din
cutie. L-am filmat pe Cadence în secret pentru a treia oară în
134
M. Anjelais
acea zi, nu la mult timp după ce mi-a spus înfiorătorul lui secrvi
Tocmai terminaserăm cina, iar el s-a aşezat pe canapea, pun.m
du-şi picioarele pe măsuţa de cafea, şi a adormit. îşi odihnea capul
pe partea de sus a canapelei, iar părul lui blond era împrăşti.it
peste pielea neagră a mobilierului. Când era adormit, faţa lui nu
mai părea un zid impenetrabil, ci se deschidea puţin, devenea rn.u
copilăroasă, mai umană. Şi mai bolnavă. Pleoapele lui erau subţu i
şi străvezii, pomeţii îi ieşeau în afară, creând umbre sub ei, iar l.i
lumina lămpii din camera de zi, puteam să văd o reţea subţire <!<
vene albăstrui care se întindeau de la tâmple spre frunte.
1
Vivienne şi-a terminat programul de lucru din ziua aceea şl
a plecat, dar Leigh încă era în bucătărie şi vorbea cu cineva l.i
telefon, stând cu spatele la camera de zi. încercam s-o ignor. îno.i
nu voiam să mă gândesc la ea şi la ce-a făcu
t. Hotărâtă, am îndreptat aparatul spre faţa încremenită a lui
Cadence şi am filmat doar un minut din somnul lui. Apoi, brusc.
a început să-mi tremure mâna. Dacă, de fapt, nu dormea? Dacă I
filmam când era deja mort? Am închis aparatul şi l-am pus jos, pe
măsuţa de cafea, apoi m-am întins ca să-l ating şi să-l scutur. Am
ezitat, temându-mă că se va trezi supărat pe mine fiindcă l-am
atins... dar dacă nu s-ar mai fi trezit deloc?
V
Am hotărât să-mi ridic piciorul şi să-i ating glezna. Şi .1
schimbat poziţia şi şi-a întors capul pe o parte. Am respirai
uşurată. Inima-mi bătea într-un ritm mai rapid ca de obicei. Am
fost foarte speriată când am crezut că s-a dus, când am crezut că a
murit în faţa mea, că persoana care mi-a inspirat iubire şi teamă în
egală măsură a plecat definitiv din viaţa mea.
'1
în timp ce priveam din nou clipul lung de un minut, înainte do
culcare, acelaşi sentiment mi-a cuprins pieptul, facându-mă să mă
simt foarte mică. îmi dădeam seama că, într-o zi din viitorul nu
prea îndepărtat, îl voi vedea pe Cadence după ce va muri - dacă
aş fi reuşit să stau până atunci, aşa cum intenţionam. El, cel caro
strălucea, ar fi adormit şi nu s-ar mai fi trezit, iar eu i-aş fi văzul
trupul după ce viaţa l-ar fi părăsit. Aş fi văzut acei ochi frumoşi
FLUTURI STRIVIŢI
135
,.i înspăimântători fără nicio lumină în ei. Brusc, n-am mai fost
Mgură că puteam suporta aşa ceva.
Iar atunci, singură în camera mea, cu laptopul pus deoparte,
i u i mai eram sigură nici dacă voi putea suporta ce se va întâmpla
înainte de moartea lui. Dacă era un sociopat - dacă era periculos,
‘Iacă era atât de bolnav - atunci ce va face în zilele dinaintea
morţii? Ce-mi va face mie?
Am inspirat cu greu, tremurând. în acele momente, voiam
s o sun pe mama şi să-i spun că vreau să mă întorc acasă. Ştiam
i ă, dacă i-aş fi mărturisit secretul, mi-ar fi cumpărat imediat un
l)ilet de avion şi m-ar fi scos rapid din locul acela. Şi aş fi fost
in siguranţă. Era nevoie doar de un apel telefonic şi puteam să-l
efectuez chiar în acel moment.
„Dar trebuie să fii alături de el, orice s-ar întâmpla, mi-a şoptit
o voce firavă din mintea mea. Trebuie să profiţi de puţinul timp
care i-a mai rămas. Ţi-e sortit să fii aici, ţi-e sortit să faci asta. Ştii
prea bine acest lucru. Şi Cadence îl ştie. A spus că sunteţi sortiţi
linul altuia.“
M-am întins şi-am stins lampa de pe noptieră. în întuneric,
ini-am tras pătura până peste bărbie şi m-am făcut ghem. Mi-am
dorit ca mama să fi rămas în cealaltă cameră pentru oaspeţi, ca să
pot fugi noaptea la ea, în caz că voiam să fiu mică din nou.
A doua zi, am plecat cu toţii să luăm micul dejun. Leigh ne a
dus cu maşina într-un sătuc apropiat, alcătuit, în mare parte, din
magazine şi restaurante mici, deţinute de familiile care locuiau
acolo. Era imaginea perfectă a ceea ce toată lumea îşi închipuie ca
e un sătuc britanic. Era demodat. Avea căsuţe drăguţe şi clădiri,
toate aliniate de-a lungul unei străzi şi arătând ca locuinţele unoi
bunici prietenoase. La toate ferestrele erau ghivece cu flori. Prin
unele curţi ciuguleau pui de găină. Mi s-a părut de-a dreptul
adorabil. Mi-a amintit de ilustraţiile din cărţile pentru copii.
- Ador locul ăsta, ne-a spus Leigh, e foarte pitoresc şi în
magazinele de-aici găseşti lucruri foarte drăguţe.
Cadence părea ori neimpresionat, ori deprimat, dacă era capabil
de aşa ceva. Şi-a strâns mai tare jacheta şi a rămas în urma noastră,
cu ochii ascunşi după o pereche de ochelari de soare.
în vitrina unui magazin, am văzut o colivie plină cu peru,şi
tineri, aşezată într-un loc însorit. Păsărelele zburau prin ea,
ciripeau una cu alta şi dădeau din aripile lor cu pene tăiate. Leigh
s-a oprit în faţa vitrinei şi a bătut uşor cu degetul în geam, iai
păsările şi-au întors capetele la ea.
- Am avut un peruş când eram adolescentă, mi-a spus ea.
zâmbind. L-am numit Orviile.
- Ce drăguţ, i-am zis eu, stând lângă ea, în faţa păsărelele >i
Cadence a venit lângă mine şi l-am întrebat: îţi plac păsările?
FLUTURI STRIVIŢI
137
- Da, mi-a spus, după un moment de contemplare în tăcere.
Şi-a dat jos ochelarii de soare şi i-a privit atent, dar ochii i s-au
mişcat
în toate direcţiile
ca să urmărească doar un anumit
>
>
exemplar: unul cu penaj albastru şi alb, cu un pic de galben la gât.
- Vrei unul? l-a întrebat Leigh nerăbdătoare, aproape sărind de
bucurie. Interesul arătat de Cadence a mobilizat-o, de parcă ar fi
sperat că putea să oprească timpul în loc şi să-l menţină în starea
aceea. îl vrei pe cel la care te uiţi, cel cu galben?
- Bine, fie, a spus Cadence, luându-mă prin surprindere. Nu
mi se părea genul căruia i-ar plăcea să aibă grijă de un animal
de companie şi m-am mirat cum de un banal peruş i-a stârnit
interesul. Când am intrat în magazin, un clopoţel a sunat deasupra
capetelor noastre. Am văzut un bărbat ieşind de după tejghea şi
deschizând colivia peruşilor, în timp ce Cadence îi arăta pasărea
pe care o dorea, iar bărbatul o prindea în pumn cu mare uşurinţă.
Apoi a băgat pasărea într-o cutiuţă de carton cu găuri pentru aer
deasupra şi a pus-o pe tejghea, în timp ce aştepta ca noi să ne uităm
după colivii, jucărele pentru păsări, seminţe şi fructe uscate.
- Aş vrea să iau o colivie din aceea care se atârnă de stâlp, a spus
Leigh. Am mai avut genul ăsta de colivie. Era foarte convenabilă,
puteam s-o mut unde voiam. Obişnuiam s-o pun pe verandă, ca să
mai respire un pic de aer curat.
Bărbatul ne-a arătat unde anume în magazin ţinea genul acela
de colivii, dar Cadence nu părea interesat să aleagă una, aşa că a
(ăcut-o Leigh în locul lui: o colivie rotundă cu partea de sus boltită
şi cu gratii metalice cu modele răsucite, vopsite cu un albastru ca
al oului de mierlă americană.
Am plătit pentru tot şi apoi am plecat, nedorind să lăsăm
pasărea în cutie în timp ce noi ne plimbam prin sat. în maşină,
pe drumul de întoarcere, Cadence a ţinut cutia în poală, pasărea
ciripind încetişor dinăuntru. Din când în când, încercam s-o fac să
dea din aripi, lovind uşor cartonul.
- Sărăcuţul de el, vrea să iasă afară, a spus Leigh compătimitoare.
Ce nume vrei să-i dai, Cadence?
138
M. Anjelais
- Nu ştiu sigur, i-a răspuns sec Cadence, lovind uşor o pari<
cutiei cu degetele lui subţiri. Mai spune-mi o dată, cum se num<.»
al tău?
^1
- Orville, i-a răspuns veselă Leigh. După unul din fraţii Wriglii
Tipii care au construit primul avion.
- Atunci putem să-l numim pe acesta Wilbur, am sugerat cu
După celălalt frate.
- Bine. Wilbur să fie, mi-a spus Cadence, zâmbindu-mi.
înăuntrul cutiei, proaspăt-botezatul Wilbur făcea zgomot
zgâriind cartonul cutiei cu gheruţele. Am zâmbit şi eu, bucuroa .<
că mi-a permis să-i dau un nume.
- Sper că îi e bine acolo, a spus Leigh. După sunetele pe care Ic
face, nu pare prea fericit.
Când am ajuns acasă la Leigh, am aşezat colivia într-un colţ mai
gol al camerei de zi, înainte să deschidem cutia. Peruşul s-a holbai
la noi pentru o fracţiune de secundă, apoi a dat din aripi şi a zburat
afară din cutie, nu mai mult de un metru, dar ne-a făcut pe toţi sa
sărim după el. A aterizat pe podea, la câţiva paşi de noi. Leigh s-a
întins după el şi l-a prins cu grijă.
- Te-am prins! a strigat ea triumfătoare. Sphinxie, deschide-im
uşa coliviei, te rog!
Am descuiat-o trăgând de micul cârlig şi am ţinut-o deschisa
ca să-l poată pune pe Wilbur înăuntru. A zburat pe una dintre
stinghii, uitându-se dezorientat în jur cu ochii care arătau ca doua
bobiţe negre.
ir
- Pare foarte confuz, am spus eu, chicotind. Nu e obişnuit sâ
stea într-o colivie mică, fără alte păsări.
^
Căpşorul i se tot mişca, uitându-se la fiecare dintre noi pe rând.
Cadence s-a apropiat şi s-a aplecat ca să fie mai aproape de colivie,
făcând pasărea să se concentreze asupra lui. Micul ei cioc galben
s-a deschis puţin, de parcă s-ar fi pregătit să muşte dacă era nevoie.
- Păsărică prostuţă, a spus Cadence încet, băgându-şi un deget
printre gratiile coliviei şi lovind uşor una dintre oglinzile pe care
Leigh i le-a agăţat. Păsărică prostuţă, prostuţă.
FLUTURI STRIVIŢI
139
Nu e chiar aşa de prostuţă. Păsările sunt, de fapt, destul de
inteligente, a precizat Leigh. A scos una dintre farfurioarele de plasti( pe care le cumpărase odată cu colivia şi a deschis una dintre
«ut iile cu seminţe pentru păsări. A turnat cu grijă destule seminţe
încât să umple o farfurioară, apoi m-a trimis la chiuveta din
bucătărie s-o umplu pe cealaltă cu apă. Trebuie să ne asigurăm
• .1 au întotdeauna mâncare, ne-a informat ea. Păsările au nevoie
..i mănânce toată ziua. A pus farfurioara cu seminţe pe locul ei
clin colivie, iar peruşul s-a lăsat în jos pe gratii şi a început să
ciugulească cu poftă.
Mi s-a părut foarte, foarte trist şi un semn de disperare felul
In care Leigh a turnat cu grijă seminţele pentru pasăre şi ne-a
icamintit că trebuia să avem grijă întotdeauna ca micul vas să fie
plin. Era prea săritoare, ca un copil extrem de încântat de noul lui
.mimai de companie, dar era ceva apăsător în entuziasmul ei. Era
ca şi cum ar fi încercat să supracompenseze cu fericirea ei, ca nu
cumva să arate vreun semn de tristeţe. După părerea ei, Cadence
isi dorise acea pasăre foarte mult şi ea i-o cumpărase... dar el nu a
răspuns cu o bucurie firească, ca de obicei. Mi se părea că încerca
să simtă entuziasmul copilăresc şi fericirea în locul lui, iar asta era
loarte trist. începeam să înţeleg. Era foarte disperată. Trebuia să
simtă una, trebuia să simtă alta, trebuia să simtă totul.
Aşa era Leigh în fiecare zi, în fiecare lucru pe care-1 facea. Şi
Irebuie să fi fost aşa de când s-a născut Cadence şi a crescut ciudat
şi detaşat, cu un zid în spatele emoţiilor pe care s-a învăţat să le
copieze.
Când mi-am dat seama de aceste lucruri, am crezut că, în
sfârşit, am înţeles de ce mă voia lângă el. Am fost prima persoană
de la care învăţase să ia indicii emoţionale, prima persoană pe care
o studiase. Demult, joc după joc, şi-a modelat masca uitându-se
la mine, ca în ziua în care omorâse fluturele, iar eu, fără să-mi
dau seama, îl învăţasem că trebuia să plângă. Eram modelul care-i
stătea în faţă la ora de pictură, cu inima-n palmă, dezgolită în faţa
140
M. Anjelais
studentului care trebuia să încerce să-mi redea înfăţişarea. Şi vai,
cât s-a străduit!
Nu îl interesa deloc pasărea. Leigh şi cu mine ne-am asumai
datoria de a-1 îngriji pe Wilbur, pe rând, curăţându-i ziarele de jos,
verificând dacă avea destule seminţe şi umplându-i farfurioara cu
apă proaspătă în fiecare dimineaţă. Părea destul de fericit pentru o
pasăre închisă într-o colivie. Zbura de pe o stinghie pe alta, vorbea
cu reflexia lui din oglindă şi cânta când îi puneam cuşca lângă
fereastră, ca să poată vedea păsările sălbatice de-afară. Din când
în când, Cadence părea să-şi amintească de pasăre şi mergea la
colivie, băgându-şi un deget printre gratii şi mângâindu-i căpşorul
împănat.
Mie şi lui Leigh ne plăcea să-l lăsăm pe Wilbur afară ca să
poată explora camera de zi; penele încă nu îi crescuseră de când
îl cumpăraserăm de la magazinul de animale, aşa că doar fugea
pe podeaua din camera de zi, ciugulind din covor. Cadence sc
retrăgea în altă cameră când se întâmpla asta. Credeam că prefera
să-l ştie dincolo de liniile albastre ale gratiilor coliviei, dar mie
îmi plăcea să-l privesc pe Wilbur alergând. Să urmăresc creatura
înaripată, curiozitatea şi zăpăceala de care da dovadă în camera de
zi era o eliberare din atmosfera serioasă a casei.
Când eram mică, am avut o pisică, o pisică bătrână care-i
aparţinuse, de fapt, mamei. încercam s-o ţin pe biata mâţă ca pe
un bebeluş şi întotdeauna mă alegeam cu zgârieturi din cauza
manifestărilor mele exagerate de afecţiune. Urmărind acel peruş
plimbându-se peste tot, mi-am dorit să-mi iau şi eu unul, din
acelaşi magazin de animale, şi să-l duc acasă ca amintire.
Mai târziu, în timpul aceleiaşi săptămâni, ne uitam la televizor
în camera de zi. Leigh i-a dat drumul lui Wilbur şi-l ţinea în poală
ca pe un fel de înlocuitor de căţeluş. A devenit prietenos şi s-a
obişnuit repede cu noi; era cât se poate de mulţumit să ne stea în
poală. Leigh îl mângâia ritmic, plimbându-şi degetul arătător pe
spatele lui în repetate rânduri.
FLUTURI STRIVIŢI
141
Cadence părea adormit sau doar moţăia. Ochii lui erau pe
iiimătate închişi şi nu erau îndreptaţi spre televizor. începuse să
«loarmă foarte mult în timpul zilei şi mi-era greu să văd aşa ceva.
Ştiam că acest lucru o supăra şi pe Leigh. Nu voia să-l vadă că se
mişcă tot mai încet şi e din ce în ce mai obosit, corpul cedându-i
puţin câte puţin. L-am privit fix pentru o clipă, verificând, la fel
iiim făceam de fiecare dată când îl observam dormind, dacă mai
i( spira. Mai respira, dar foarte slab. Pieptul lui se ridica şi se lăsa în
jos într-un fel aproape imperceptibil. Capul i-a căzut pe o parte şi
se odihnea pe umărul meu. „O să se trezească cu gâtul înţepenit",
m am gândit eu. Apoi, brusc, s-a trezit.
Şi-a deschis ochii cât ai pocni din degete; din închişi şi paşnici
.ui devenit nişte sfere mari de gheaţă albastră, în doar câteva
secunde. Am tresărit şi m-am uitat în altă parte, gândindu-mă că
.11 fi ciudat, dacă m-ar surprinde veghindu-i somnul. Cu coada
ochiului, l-am zărit ridicându-şi capul şi uitându-se în jurul lui
prin cameră, într-un fel aproape nebunesc. Oare se trezise dintr-un
*oşmar? Privirea îi rătăcea peste tot şi nu părea să se oprească pe
un anumit obiect sau pe o persoană din cameră.
- Cay? l-a întrebat Leigh îngrijorată. Te simţi bine?
- Lasă-mă să ţin pasărea, a spus el şi ochii lui s-au oprit, în
sfârşit, asupra peruşului.
Şi, pentru o clipă, s-a holbat la el, privind cum Leigh îi mângâia
ii upşorul împănat, cum îi zâmbea şi cum îi imita sunetele atunci
când Wilbur ciripea fericit.
- Sigur, i-a spus Leigh, părând uşor confuză.
L-a prins pe Wilbur, l-a ridicat de pe canapea şi i l-a dat lui
( Cadence. El şi-a pus pasărea-n poală şi-a privit-o pentru câteva
clipe în timp ce explora cu ciocul cutele pantalonilor lui. Mâna
lui subţire s-a întins şi a acoperit spatele lui Wilbur, mângâindu-1
încetişor. Dar apoi mâna lui l-a apăsat tot mai tare. Wilbur s-a
împotrivit şi a ţipat, dar n-a putut să scape; mâna lui Cadence,
practic, îl ţintuia locului, îl turtea, iar aripile şi picioruşele lui roz
erau întinse în semn de protest.
142
M. Anjelais
- Cadence! i-a spus Leigh, cu vocea ridicată. îl răneşti!
Mâna lui Cadence se ridica şi cobora tot mai grea. Pasărea
scotea nişte ţipete ascuţite şi disperate. Chipul lui Cadence ci a
inexpresiv şi împietrit. Tot mai grea, mai grea şi mai grea era mă na
lui. Ochii-i ardeau, dureros de strălucitori.
- îl zdrobeşti! i-am strigat eu şi, fără să gândesc, m-am întins \i
l-am apucat de încheietura lui slabă şi osoasă.
]
Degetele mele i-au întâlnit degetul lui mare şi s-au suprapus,
încheietura lui Cadence părea fragilă în mâna mea, dar era m.u
puternic decât mi-am imaginat. După ceea ce mi s-a părul o
veşnicie, i-am desprins şi i-am ridicat mâna de pe peruş. Wilbm
era tăcut, dar nu murise: a zburat şovăielnic de pe canapea şi .1
căzut pe podea, unde s-a scuturat şi-apoi a fugit sub măsuţa d<
cafea, tremurând. Eu încă îl ţineam strâns de încheietură, mai taie
decât aş fi vrut.
,■
înfuriindu-se brusc, Cadence şi-a smucit braţul, mijindu st
ochii. înainte s-apuc să mă retrag, el şi-a strâns cealaltă mână
într-un pumn şi a încercat să mă lovească în faţă, dar a ratai si
mi-a atins, în treacăt, obrazul. Am sărit departe de el, dar a venii
după mine şi m-a prins de umeri când s-a ridicat de pe podeai
picioarele noastre s-au împletit şi am căzut pe măsuţa de calea
într-o încâlcitură de membre şi în sunete de sticlă spartă.
N-am ştiut altceva în acele momente decât că Leigh a ţipat, cl
pasărea a zburat înnebunită de sub măsuţă şi că măsuţa părea sa 11
dispărut de sub noi. Cadence a urlat răguşit şi a respirat greu, răpi» I
şi cu zgomot, de parcă i-ar fi fost greu s-o facă. Mi-am dat seama
că eram peste el.
,■
M-am rostogolit de pe el şi ceva s-a zdrobit sub mine, provo
cându-mi durere în spate. Cadence şi-a ridicat mâna fără nici un
motiv aparent, apoi a lăsat-o să cadă din nou; mi-a căzut pe umai.
iar când am dat să-l împing, am văzut sânge curgându-mi din
palmă pe încheietură şi un ciob de sticlă strălucea, înfipt adâm
în palmă.
Mi-am pierdut vocea şi nu m-am mai putut mişca. Pentru
0 clipă, tot ce-am putut să fac a fost să mă holbez la tavanul de
deasupra mea, ochii rămânându-mi pironiţi acolo fără voia mea.
leigh ţipa la mine şi la Cadence să stăm nemişcaţi, că urma să
»lieme o ambulanţă. Imediat ce-am auzit acest cuvânt, am început
sa plâng în hohote şi am ţipat şi eu la ea ca o nebună:
- Nu chema salvarea! am implorat-o. Te rog, Leigh, mama o să
se sperie! Te rog, nu chema salvarea!
Lângă mine, Cadence gâfâia şi-şi apăsa pieptul cu o mână.
Vivienne a coborât scările tropăind; împăturea rufele la primul
etaj, dar a lăsat totul baltă când a auzit agitaţia de jos. A apărut
lângă Leigh, albă la faţă.
- Draga mea, trebuie să sun! mi-a spus Leigh. încerca din
1asputeri să fie calmă, dar vocea ei era ascuţită şi îngrozită: Trebuie
să te ducem la un doctor!
- De-abia aştept să vină salvarea! a suspinat Cadence. Du- mă
odată la spital!
Leigh a început să tremure imediat, iar panica i se putea citi în
ochi.
- Bine, bine, a spus ea, fără să facă pauză între cuvinte. Vivienne,
le rog, poţi să-mi aduci maşina în faţă şi să-i deschizi portierele?
Vivienne s-a repezit afară, cu coada ei neagră în vânt. Eu şi
Cadence stăteam peste grămada de sticlă spartă de pe podea,
144
M. Anjelais
ascultându-ne respiraţia unul altuia. A lui încă suna nefiresc, prr.i
forţată şi zgomotoasă.
4
- De ce respiri aşa? Nu te simţi bine? l-am întrebat, întorcân
du-mi capul pe o parte ca să-l privesc.
I
Sub cap aveam o revistă groasă de modă; se afla pe măsuţa do
cafea dinainte să cădem. Mi-am dat seama că am avut noroc cu ea
Mi-a protejat faţa.
- Nu ştiu, mi-a spus el, încă răguşit. Mă doare. S-a strâmbat şi .1
adăugat: Am nişte cioburi de sticlă în ceafa, le simt.
\
Leigh a gemut uşor, dar apoi ne-a spus:
- Dragilor, o să vă faceţi bine, cu o voce atât de mângâietoare p<*
cât a reuşit să aibă în acel moment. O să vă ajut să vă ridicaţi uni
câte unul, apoi Vivienne o să vă ducă la maşină.
M-a ridicat pe mine prima, apucându-mă de mâna care nu eu
rănită de cioburi, singurele părţi ale corpului care nu mă dureau
M-am clătinat la început, dar m-a stabilizat punându-şi un braţ în
jurul taliei mele. Simţeam durere în locurile unde aveam ciobii 11
înfipte în piele şi înţepături dureroase peste tot prin corpul meu.
mai ales în spate... dar niciuna pe faţă sau în cap, din câte-mi
dădeam seama. Revista aceea m-a salvat.
Când Vivienne m-a dus la maşină, am încercat să mă aşez p<
bancheta din spate şi am ţipat de durere.
- Am cioburi în fund! am strigat şi-apoi am izbucnit în râs, un
râs sălbatic şi speriat care s-a declanşat fără voia mea.
i
- Te superi dacă rămâi aici singură până mă duc şi-l aduc p<
Cadence? m-a întrebat Vivienne, cu fruntea încruntată din cauza
îngrijoram.
- Da, sunt bine, du-te şi ajută-1 pe el, i-am spus, grăbind-o.
Apoi am rămas singură în maşină pentru puţinul timp care i .
trebuit lui Vivienne să fugă până în casă, s-o ajute pe Leigh s.i
pună pe Cadence pe picioare. M-am aşezat într-o poziţie rigul.
pe marginea banchetei din spate, iar mâna-mi zvâcnea din cau/.i
durerii provocate de ciobul mare de sticlă care-mi ieşea din palma
M-am holbat la el; nu puteam să nu mă uit, chiar dacă privelişlr.i
• •
V/
♦
FLUTURI STRIVIŢI
145
uni facea rău. Apoi m-am gândit că ar trebui să încerc să-mi
(in mâinile-n poală, să mă străduiesc să nu las sângele să curgă
l>e biata maşină a lui Leigh, dar trei picături roşii au căzut şi au
l>ătat-o, în ciuda eforturilor mele. Apoi au mai căzut patru, apoi
încă şase, apoi mult mai multe. Am scuipat pe mâna care nu-mi
<ra rănită şi am încercat să şterg sângele frecând bancheta, dar era
inutil.
Când Leigh şi Vivienne au ieşit din casă, sprijinindu-1 pe
( Cadence între ele, eu plângeam. Nu voiam să plâng şi nu plângeam
de-a dreptul; adică nu plângeam în hohote sau ceva asemănător.
Stăteam pur şi simplu acolo, tremurând şi sângerând, în timp ce
lacrimi reci îmi curgeau tăcute pe faţă. Leigh stătea pe locul din
faţă pentru pasageri, în timp ce Vivienne conducea, s-a întors spre
mine, încercând să mă ţină de mână. N-am lăsat-o.
- Ţi-am pătat bancheta cu sânge, ţi-am pătat-o cu sânge, am
bolborosit eu.
Singurele mele gânduri clare erau despre maşină.
- Nu-i nimic, o s-o curăţăm, mi-a spus ea.
Şi-a fluturat mâna în jur, căutând să facă ceva cu ea şi a început
să-mi frece genunchiul.
- Mama o să se supere foarte tare pe mine, i-am spus,
smiorcăindu-mă.
Se simţeau lacrimile în vocea mea.
- Nu, o să se supere foarte tare pe mine, mi-a spus Leigh. Eu
sunt adultă, eu răspund pentru ce s-a întâmplat.
„Da, m-am gândit eu buimăcită şi holbându-mă la ea. Probabil
că nici n-aş fi fost aici dacă ai fi spus adevărul/4
Vivienne a virat brusc maşina după un colţ, aruncându-mă
într-o parte şi izbindu-mă de Cadence, care a scrâşnit din dinţi de
durere. S-a uitat urât spre scaunul şoferului, la coada încâlcită a lui
Vivienne care i se legăna în spate.
- Condu mai cu grijă, ce naiba! a mârâit Cadence.
- Cadence! a spus Leigh, iar numele lui i-a ieşit din gât pe
jumătate strigat. Capul i s-a întors în timp ce se răsucea pe locul
146
M. Anjelais
ei ca să se uite la el. Faţa îi era crispată din cauza îngrijorării si
a revărsării bruşte a unei frustrări demult ţinute în ea. Ajunge,
m-auzi! Ajunge!
S-a uitat urât la ea. încă-şi strângea cu mâna pieptul şi respira
tot greu.
- Am ajuns? a întrebat după un moment de tăcere apăsătoare.
Tetiera lui era pătată cu sânge. Mi-am strâns ochii şi i-am
închis, apoi m-am prins de banchetă cu mâna bună.
,
- Aproape-am ajuns, rezistă, o să te faci bine, i-a spus Leigh.
Acea voce stridentă pe care a folosit-o ca să ţipe la Cadence cu
câteva clipe în urmă, a dispărut la fel de repede precum a apărui,
dizolvându-se într-un glas tremurător şi îngrijorat. Capul ei eu
practic întors invers de la cât l-a sucit să se uite la noi.
- Uite, am ajuns, aici e.
Am deschis ochii şi am văzut clădirea unui spital apărând î11
stânga noastră. Erau două intrări, noi am mers spre prima, apoi
ne-am dat seama aproape imediat că era intrarea pentru vizitatori
Cealaltă era pentru urgenţe. Vivienne n-a băgat bine în marşarici
şi era să ne lovească în spate o maşină care trecea pe acolo.
- Opreşte-te! a strigat deodată Cadence. Trebuie să conduc,i
altcineva!
- Cadence, e-n ordine, am ajuns! i-a strigat Leigh.
Maşina s-a rotit cu precauţie şi a intrat la locul potrivii;
Vivienne a apăsat pe acceleraţie şi ne-a zdruncinat, derapând, în
final, pe un loc din faţa uşilor de la camera de gardă.
Apoi am zburat afară din maşină, apoi prin uşile automate
care s-au deschis ca să ne lase să intrăm. Am lăsat pete roşii prin
zona de aşteptare, peste plăcile reci şi albe de faianţă ale spitalului.
O infirmieră a venit şi a pus nişte prosoape pe scaune, iar noi
ne-am aşezat pe marginea lor, înţepeniţi şi tăiaţi peste tot. Am
aşteptat acolo parcă o veşnicie şi am devenit atât de conştientă de
ciobul din mâna mea că-i puteam simţi conturul sub piele. Leigh
îi tot implora să ne lase să intrăm mai repede, să ne facă rost de o
cameră, de un doctor.
FLUTURI STRIVIŢI
147
- Sângerează, le repeta ea, cu vocea ascuţită şi frenetică. Copiii
mei sângerează.
Nu putea să stea locului; umbla prin faţa noastră şi se tot ducea
la biroul unde trebuie să te înregistrezi, insistând.
Când, în sfârşit, ne-au primit în saloane, am fost despărţiţi:
Leigh a mers cu Cadence, iar Vivienne a rămas cu mine. Un
doctor tânăr, cu părul scurt şaten, a intrat şi m-a examinat. Mi-a
smuls ciobul din mână cu o pensetă, apoi s-a uitat prin părul meu,
căutând şi alte bucăţi rătăcite. A trebuit să-mi dau jos bluza şi
pantalonii ca să scoată şi restul cioburilor din mine şi era frig de
îngheţam în acel salon de spital. Mi se părea că aveam copci peste
tot, dar nu mi-am dat seama de câte exact a fost nevoie. Hainele
mele erau făcute grămăjoară la picioarele lui Vivienne, pătate cu
un roşu care devenea maro din cauza aerului uscat. Vivienne
purta un maiou pe sub cămaşă şi, când doctorul a terminat cu
mine, şi l-a dat jos şi mi l-a dat mie ca să nu mai trebuiască să-mi
pun iar bluza plină de sânge.
Vivienne şi cu mine am stat în salonul de primiri urgenţe mai
mult de jumătate de oră. Nu mă puteam abţine să nu mă gândesc
la felul ciudat în care suna respiraţia lui Cadence în maşină. Mă
speria faptul că dura atât de mult timp consultaţia lui. Apoi, în
sfârşit, Cadence şi Leigh au apărut. Cadence arăta îngrozitor, era
furios, amărât şi răutăcios. Ceafa lui era o amestecătură de păr
încâlcit şi sânge.
- N-a vrut să-i lase să-l radă pe ceafa, i-a spus Leigh lui
Vivienne. L-au cusut cu tot cu păr. Arată mizerabil.
- Mai bine aşa decât să nu-1 mai am deloc, a pufnit Cadence.
- Care-i problema cu respiraţia? am întrebat, încă îngrijorată.
- Are o coastă ruptă, mi-a spus Leigh.
- Ce i-au făcut pentru asta? a vrut Vivienne să ştie.
- Se pare că nimic. înainte îţi bandajau pieptul să le ţină la loc,
dar acum nu mai fac nici asta, pentru că-i opreşte pe oameni să
inspire suficient de adânc.
148
M. A njelais
Am înţepenit locului, mi s-a făcut rău. Chiar dacă ştiam că n ,i
stat în puterea mea, că el m-a prins şi m-a făcut să cad, că n-as !i
putut să mă opresc. Eu i-am rupt coasta. Eu.
- îmi pare foarte rău, i-am spus şi vocea mi-a sunat plângăcioasa
şi enervantă.
i
N-a vrut să-mi răspundă. Nici nu mă aşteptam s-o facă.
Când ne-am întors în maşină, cea mai mare parte a sângelui
se uscase. Atunci mi-am amintit de peruş. Am sperat că Wilbui
nu fusese atins de vreun ciob şi că era în siguranţă. în timp ce ne
apropiam iar de casa lui Leigh, mi-am dat seama că nimeni nu s<
gândise să-l pună înapoi în colivia lui.
M-am uitat la palma mea, la firele subţiri care-mi ţineau pielea
unită şi m-am simţit extrem de fragilă. Uşor de rănit. Muritoare
Când trăieşti zi de zi, doar ferindu-te şi evitând tot ce-ţi oferă viaţa,
de parcă ai juca un joc cosmic de d o d g e b a ll extrem, nu-ţi dai seama
că, într-o zi, s-ar putea să cazi şi să nu te mai ridici. Mi-am odihnii
mâna pe genunchi, cu palma în sus.
Cadence stătea cu spatele la mine şi se uita pe fereastră. Ceafa lui
arăta groaznic acolo unde îl cususeră; părul lui blond era încâlcii
şi lipicios, părând prea strâns şi artificial lipit deasupra gâtului
Mi-am dorit să fi ştiut la ce se gândea. Era cumva recunoscător
pentru că era viu şi îngrijit când cu puţin timp în urmă zăcea lângă
mine pe sticlă, sângerând ca vai de el? Sau era doar furios, plin de
un venin pe care nu ştia asupra cui să-l verse? Pentru o clipă, am
simţit dorinţa de a-mi întinde mâna şi de a-1 atinge. Dacă ar fi fosl
oricine altcineva în locul lui, aş fi facut-o, ştiind că acea persoana
s-ar fi simţit consolată dacă cineva care a trecut prin acelaşi lucru şi
a supravieţuit a mângâiat-o... dar el nu era oricine. El era Cadence,
singur pe pământul lui sfânt, chiar şi atunci când era rănit. Ştiam
asta. Dar dorinţa mea de a-1 atinge era din ce în ce mai puternică.
Cum s-a simţit oare când a căzut şi a rugat-o pe Leigh să-l ducă
la spital? Pe mine mă liniştea chipul lui Vivienne şi a lui Leigh,
ştiam că ele erau acolo, îngrijorate pentru mine. Dar el, singur şi
fără nimeni decât propria persoană - cum s-o fi simţit? Zăcea pe
FLUTURI STRIVIŢI
149
podea, fiecare respiraţie îl durea din cauza coastei fisurate şi nu
,tvea pe nimeni decât pe el însuşi. Asta trebuie să fi fost îngrozitor.
Irebuie să fi fost.
- Hei, i-am spus încet, în timp ce am ajuns pe alee. Hei, îţi
vine să crezi ce s-a întâmplat cu noi? Ştiam că asta n-o să însemne
nimic pentru el, dar voiam să încerc oricum. Şi suntem bine. Chiar
suntem bine.
încercam să-mi eliberez sentimentele. Voiam să mă simt destul
de recunoscătoare pentru amândoi, destul de norocoasă pentru
amândoi şi voiam să ne cuprindă pe amândoi acele sentimente. El
întotdeauna căuta; voiam să-i arăt ceva acolo, în faţa lui. încă mă
gândeam să-mi întind mâna şi să-l ating. Doar o dată.
- Am avut noroc amândoi, i-am spus şi încet, foarte încet,
mi-am întins mâna şi am pus-o peste a lui.
Era prima dată când îndrăzneam să fac aşa ceva şi inima a
început să-mi bată dintr-odată mai rapid. Degetele-mi tremurau
şi mi-am muşcat buza, încercând să le opresc. Pentru o clipă, am
uitat de durerea înţepătoare pe care-o simţeam în tot corpul, în
toate tăieturile.
Apoi şi-a întors încet capul şi mâna mi-a înţepenit fără să
vreau pe a lui, temându-mă de reacţia pe care putea s-o aibă. I-am
observat ochii acomodându-se. Iarăşi mă examina îndeaproape, ca
în ziua în care am stat în bucătărie şi am spus că rămân. Şi mi-am
dat seama că, în toţi acei ani când eram mici - când mă holbam
la el şi mă întrebam cum de putea citi atât de bine, cum de putea
desena atât de frumos, cum de putea vorbi atât de clar, cum de
inventa jocuri aşa de interesante - şi el se holba la mine şi eu n-am
observat că si el se întreba în sinea lui. Cum de aveam sentimente
atât de profunde. Cum de ţipam atât de tare. Cum, deşi ştia că
putea să fie mai bun ca mine în toate domeniile, totuşi, eu trăiam
mult mai intens decât el.
Şi-a întors privirea de la mine, îndepărtându-şi capul şi
închizându-şi ochii, de parcă voia să evite o imagine tulburătoare.
5
150
M. Anjelais
- N-am avut noroc, mi-a spus cu o voce subţire, o frântură d<
sunet într-o maşină care părea dintr-odată gigantică. O să rămân
cu o grămadă de cicatrici.
Am simţit cum mă scufund dintr-odată, de parcă vedeam
partea de mijloc a banchetei dintre noi căzând şi despărţindu-m
Cicatricile. Acesta a fost primul lucru care i-a trecut prin minte*
semnele fizice.
1
Era mai inteligent decât mine, mai bun la toate decât mine, mai
talentat decât mine, dar era şi mai pierdut decât mine şi amândoi
ştiam asta. Şi lucrul acesta era impresionant, pentru că şi eu nu
simţeam incredibil de pierdută. Stăteam pe bancheta din spate a une i
maşini pe care o pătasem cu sânge, o voiam pe mama şi n-o voiam
în acelaşi timp, era vina ei, şi nu era, şi încercam din răsputeri să fai
ceva bun, chiar dacă planul fusese stricat şi distrus şi la fel de mânj ii
cu sângele meu ca şi maşina. Am înghiţit în sec şi m-a durut, şi m-am
întrebat dacă aveam cioburi în gât, în piept şi-n plămâni.
Maşina rula încet pe drum. Mi-am întins mâna s-o pun pc*
umărul lui Cadence, dar dintr-odată am ajuns pe alee şi viaţa a
continuat, iar eu am uitat cât de norocoasă eram că respiram,
simţeam şi trăiam.
Am găsit peruşul stând pe covor lângă rămăşiţele măsuţei de
cafea, ciugulind curios un ciob de sticlă care strălucea în lumina
care venea prin ferestre. Leigh l-a prins şi l-a băgat fără vreo altă
ceremonie în colivie, apoi a evaluat paguba. Eu stăteam jenată în
bucătărie, o priveam şi groaza-mi cuprindea pieptul. Urma s-o
sune pe mama în următoarele minute, nu mă îndoiam de asta, şi
apoi m-ar fi trimis acasă. Dar acum, colac peste pupăză, Cadence
era rănit. Cum puteam să-l părăsesc tocmai atunci? Hotărâsem
deja că nimic nu mă va împiedica să rămân - nici diagnosticul,
nici purtarea lui şi, în mod sigur, nu un accident stupid cu o
măsuţă de cafea.
- Să nu vă descălţaţi, ne-a spus Leigh, în sfârşit, îndepărtâdu-se
de resturile măsuţei. Nu ne mai trebuie cioburi şi-n tălpi. A oftat,
dându-şi părul de pe ochi, şi a continuat: Nici măcar n-o să-ncerc
să curăţ asta, o să chem pe cineva pentru a evita orice pericol. Şi
mai trebuie s-o sun pe Sarah.
M-am crispat, la fel ca Leigh. Părea aproape la fel de îndurerată
de ideea telefonului, precum mă simţeam şi eu, sau poate mai
mult. Era a doua oară când ajungeam la spital din cauza a ceva ce-i
aparţinea lui Leigh. Copilul ei, măsuţa ei de cafea. Nu mă puteam
hotărî dacă-mi părea mai rău pentru ea sau pentru mine.
A sunat-o pe mama mai întâi şi i-a explicat plângând ce
s-a întâmplat. Au vorbit câteva clipe, apoi Leigh mi-a dat mie
152
M. Anjelais
telefonul. Am luat prudentă receptorul cu mâna care n-avea
cusături în palmă.
- Bună, mamă, i-am spus, cu vocea tremurând din cauza fricii,
- O, Doamne, Sphinxie, eşti bine?
Vocea ei îmi suna tare în ureche, ascuţită şi tensionată. Am
încercat s-o liniştesc, să-i spun că mă simţeam bine, că doctorul
de la spital m-a îngrijit şi că eram ca nouă. Şi că a fost o revista
pe masă care mi-a protejat faţa. Că am fost foarte norocoasă şi ca
eram foarte recunoscătoare pentru asta. Şi cusăturile nu mă dureau
foarte tare. „Te rog să nu mă chemi înapoi acasă, am adăugat la
sfârşitul discursului. Adică, aş vrea să fii aici să mă îmbrăţişezi şi
chestii din astea, dar nu pot să vin acasă. Nu acum.“
- Dac-ar fi după mine, i-aş cere lui Leigh să te urce într-un
avion astăzi, mi-a spus ea. Vocea îi suna mânioasă, dar ştiam că nu
era supărată pe mine, că nu m-a putut ţine de mână la spital şi
nu mi-a putut spune că totul va fi bine. Era supărată pentru ce se
întâmplase. Dar nu pot să fac aşa ceva, nu pot, nu când eşti tăiat o
peste tot. Trebuie să stai până te mai vindeci.
îmi imaginam ce ar simţi dacă ar şti ce-i ascundea Leigh. Dai
apoi a început, dintr-odată, să-mi bată inima mai tare. Poate ca
era o binecuvântare ciudată faptul că am fost rănită. Nu mi-ani
luat răgazul să mă gândesc că, dacă eram rănită, mama va aştepta
înainte să-mi ceară să zbor spre casă.
- Bine, i-am spus eu cu sufletul la gură.
- Te iubesc, Sphinx, mi-a spus ea. Nici nu poţi să-ţi imaginezi
cât de mult ne dorim, eu şi cu tatăl tău, să fim acolo cu tine.
- Ştiu, mamă. Şi eu te iubesc, i-am spus. Dar sunt bine. Chiar
sunt. Am avut noroc.
- Mă bucur că gândeşti pozitiv, mi-a spus şi-a râs scurt. Haide,
vorbeşte şi cu tatăl tău. Vrea să-ţi audă vocea.
Tata nu m-a lăsat să vorbesc prea mult. Vocea lui suna mult mai
tare şi mai supărată decât a mamei şi, deşi ştiam că mânia lui nu
era îndreptată spre mine, am avut o senzaţie apăsătoare în piept.
Am ţinut telefonul la ureche cu o mână tremurândă şi am ascultat
FLUTURI STRIVIŢI
153
in linişte toate declaraţiile lui despre cum ştia el că se va întâmpla
ceva asemănător cu ce s-a petrecut, amestecate cu întrebări despre
cum mă simţeam.
- Te iubesc, tată, i-am spus încet, când, în sfârşit, a tăcut.
îi auzeam respiraţia uşor gâfâită.
- Vreau să vii acasă cât mai curând, mi-a spus pe un ton aspru.
Am simţit cum îmi dădeau lacrimile. Ştiam că asta însemna că
si el mă iubea. Doar că nu putea să-mi spună acele cuvinte atunci.
Hra prea supărat, precum în urmă cu câţiva ani, când a şi a plecat
valvârtej după ce-am fost tăiată.
După jumătate de oră, a venit un bărbat care a curăţat de
sânge şi de cioburi covorul din camera de zi a lui Leigh. Eu şi
( Cadence stăteam în bucătărie şi îl priveam în timp ce lucra, şi luam
paracetamol cu pahare mari de apă ca să ne calmăm durerile ce
pulsau în rănile noastre. Omul responsabil cu curăţenia s-a uitat la
noi cu coada ochiului în timp ce muncea. Probabil se întreba ce se
întâmplase, se gândea din ce cauză doi adolescenţi aparent cuminţi
pot să se azvârle peste o măsuţă de cafea din sticlă. Aproape-mi
venea să-l întreb ce scenarii avea în minte.
Câteva zile după aceea, am simţit că mergeam cu toţii ca pe coji
de ouă. Leigh se simţea vinovată şi traumatizată, iar masa lipsea,
lăsând un gol în camera de zi. Eu şi Cadence încă aveam dureri,
deşi mă alina într-un fel ciudat faptul că sufeream în acelaşi fel,
pentru că am trecut prin masa aceea împreună. Acum şi Cadence
avea semne care-1 legau de mine, la fel cum aveam eu cicatricea
care mă lega de el.
Leigh a comandat altă masă de pe internet, una de lemn, de
data asta. Nu mai voia să aibă mese de sticlă în casă şi puteam
sa înţeleg de ce. în timp ce aşteptam să sosească noua masă, am
stat în camera de zi ţinându-ne cănile de ceai în mâini, în loc să
Ic punem jos şi ne-am uitat la filme, unul după altul. încercam să
lacem lucruri care să nu necesite multă activitate fizică, deoarece
( ladence trebuia să se mişte cât mai puţin, dar ne-a lăsat baltă şi
a urcat la mansardă, în ciuda recomandărilor doctorului, ca să-şi
154
M. Anjelais
picteze mai mult albastru pe pânză. Apoi eu şi Leigh ne-am ui lai
singure la televizor, la o grămadă de filme romantice. Din fericii«,
a rămas tăcută. Uneori îmi dădeam seama că plângeam prea taii
la scenele sentimentale, dar ea nu era atentă la smiorcăielile mc Ic
Am încercat să mă pierd în paradele nesfârşite ale personajele
superficiale şi ale situaţilor comice care se perindau pe ecranul
televizorului, dar mintea mea refuza să se relaxeze. Indiferenl I.»
câte filme mă uitam, creierul meu se gândea la tot, imaginam
scenarii cu ce-ar fi fost dacă eu şi Cadence am fi fost grav răniţi de
cioburile de sticlă, în care mama m-ar fi fortat să mă întorc acasa,
în care n-aş fi realizat nimic rămânând acolo, în care mai dispărea
o doagă din mintea lui Cadence şi-mi făcea ceva oribil. Aveam
şi dureri. Tăieturile mă usturau peste tot, iar palma-mi zvâcnea
încontinuu.
f
Apoi, încet, odată cu trecerea timpului, m-am vindecat. Durere a
s-a diminuat, am început să-mi folosesc din nou mâna tăiata
urmele cusăturilor au început să dispară după ce mi s-au sco1.
firele, iar pielea şi-a format din nou legăturile necesare. A fosl
livrată noua masă, era din lemn de mahon negru şi lucios, iar ea şi
cu Vivienne au pus-o în camera de zi, umplând golul. Mama ma
suna în fiecare zi si mă întreba ce mai făceam, dacă mă simţeam
destul de bine ca să iau avionul spre casă. în adâncul inimii melc,
ştiam că mă vindecasem, că trecuseră destule zile şi săptămâni ea
tăieturile mele să se fi închis... dar nu recunoşteam. Prelungeam
vizita, o prelungeam după fiecare convorbire telefonică şi ma
ridicam de pe scaun ca să caut aparatul foto digital pentru ea
observam altă ocazie de a-1 filma pe Cadence. N-am lăsai
accidentul să mă afecteze, eram încă în misiune, ferm hotărâtă sa
o îndeplinesc. Nimic nu mă putea face să-l părăsesc pe Cadence.
El nu s-a vindecat aşa de uşor ca mine. Unele tăieturi i s-au
deschis din nou, furioase şi roşii. Corpul lui se concentra pe haosul
creat de leucemie şi nu găsea de cuviinţă să se ocupe de noile
răni. De asemenea, era şi mai obosit ca de obicei; dormea chiai
mai mult decât înainte şi, uneori, când se trezea, se plângea de
x
>
f ’
FLUTURI STRIVIŢI
155
dureri care n-aveau nicio legătură cu tăieturile sau cu coasta ruptă.
Ihireri noi şi vânătăi noi îi puneau stăpânire pe corp. Iar eu mă
iiuţeam vinovată pentru că părea că se simţea tot mai rău de când
«azusem pe el. Nu era vina mea, bineînţeles, îmi tot repetam asta.
l iisesem prea dur cu Wilbur, mă atacase - nu eram eu vinovată de
lucrurile astea. Aşa trebuia să se întâmple, ne aşteptam la aşa ceva,
a obosească tot mai tare, să fie aproape epuizat.
Mi-era greu să cred că ceva aşa de banal ca o boală putea să-l
doboare. Da, arăta fragil, delicat şi tras la faţă, fără culoare în obraji
şi cu scobituri întunecate sub ochi, dar ochii încă îi ardeau. încă
sc exterioriza, facea una-alta şi şoca pe cine putea, strălucind ca
suprafaţa de foc a soarelui, încercând să convingă pe toată lumea
că era un zeu, că pământul lui sfânt era real. Când gândeam în felul
acesta, mi se părea o prostie să cred că era pe moarte. Cum putea
să moară? Flacăra lui era încă vie.
într-o zi, înainte de cină, l-am urmat afară şi ne-am aşezat în
leagăne. Tocmai se trezise după un pui de somn şi părul îi era
ciufulit la spate. Partea unde avea cusături prin păr se evidenţia
prin smocuri şi vârfuri ciudate. Strângea foarte tare frânghiile
leagănului, încheieturile ieşindu-i în afară. Era frig afară şi-mi
lăceam griji că poate n-ar fi trebuit să stea acolo, că poate nu-i
lăcea bine. Ceaţa plutea în valuri cenuşii deasupra întregii curţi şi
învăluia copacii din capătul ei, făcând totul să pară fantomatic
şi oarecum mai vechi.
- Se face şi mai frig, am remarcat eu şi imediat m-am gândit că
trebuia să fi spus ceva mai interesant.
Evident, şi el credea la fel, pentru că nu s-a obosit să-mi
răspundă. A împins pământul cu picioarele şi leagănul lui a
început să se balanseze încet.
- Ceaţa asta arată cam sinistru, i-am spus după câteva minute.
Dar e şi frumoasă.
- E mai mult frumoasă decât sinistră, mi-a spus el cu vocea
domoală.
Am privit ceaţa din nou, lăsându-mi ochii să se înveţe cu ea.
156
M. Anjelais
- D a, cred că ai dreptate, i-am spus.
A urmat un mon^ent de tăcere. Puteam să-i aud respiraţia
încă se putea auzi greutatea cu care o făcea, din ziua în care am
căzut peste masă. Şi-a întors capul într-o parte şi s-a uitat la mine,
cu ochii pe jumătate închişi, cu irişii pali aproape strălucind in
lum ina slabă.
- Sphinx, ştiai că *ni-a fost dor de tine după ce ne-am mutai'
mi-a spus el cu o v o C c blândă. Voiam să te iau cu mine. N-ar h
trebuit să mă oblige să te las în urmă. S-a oprit, cu ochii piron i| >
într-ai mei. Dar acum nu mai contează. Eşti aici şi vei rămâne pâiu
la sfârşit.
A m dat din cap, neştiind ce să-i răspund. Apoi mi-a zâmbit. îneci.
colţurile buzelor lui s-au ridicat, transformându-1. Unghiurile s-au
rotunjit. Strălucirea din ochi i-a luminat faţa şi a alungat semnd<
bolii pentru o fracţiune de secundă. M-am înfiorat.
- A r trebui să ştii că am vrut să te iau cu mine, Sphinx, a
murmurat el. Nu ţi-a fost şi ţie dor de mine?
Nu ştiam dacă să mint sau să-i spun adevărul. Tot ce ştiam era
că adoram felul în car£ vocea lui catifelată îmi învăluia umerii. Şi
adevăratul meu răspuns la întrebarea lui era complicat. Nu, na
mi-a fost dor de el, dar i-am simţit pierderea. M-am simţit uşurata
când m -am ştiut în siguranţă, fără minciunile lui şi jocurib
mentale, fără prezenţa iui ameninţătoare plutind deasupra mea
dar, când s-a mutat, a luat cu el şi lumina lui strălucitoare, şi m a
lăsat singură, să umplu golul din viaţa mea şi să-mi privesc linia dr
pe obraz cum, din roşie aprinsă, devenea albă şi ştearsă. Şi-acum
Mi-am ferit privirea, smulgând-o dintr-a lui şi m-am concentrai
asupra felului în care ceaţa plutea în valuri peste curtea lui Leigli
Cu coada ochiului, l-am văzut înclinându-şi încet capul înt r <>
parte. A poi şi-a desprins o mână de pe leagăn şi a întins-o spic
mine. M -am ferit din instinct, dar mâna lui nu s-a strâns într-im
pumn şi nu m-a ameninţat că-mi va face ceva rău; în schimb,
mi-a ţinut mâna care-tfU şedea alene în poală. M-am holbat la el.
înmărmurită aşteptând ca el să-mi spună ceva, dar nu s-a uitai l.i
FLUTURI STRIVIŢI
157
mine. Privea drept înainte, în ceaţă, cu ochii strălucind în lumina
slabă şi strângându-mi mâna. A fost blând la început, de parcă
încerca să mă mângâie, dar apoi m-a strâns mai tare. Tot mai tare
şi mai tare, de parcă n-ar fi vrut altceva mai mult pe lumea asta
decât să mă strângă de mână. Am scâncit un pic. Unghiile lui îmi
intrau în piele.
Mi-a dat drumul chiar înainte să încerc să-mi smulg mâna
dintr-a lui, apoi a apucat din nou frânghia de la leagăn, privind
ceaţa. Atunci am înţeles ce-a încercat să facă apăsându-1 pe Wilbur
atât de tare încât era să-l omoare. A privit-o pe Leigh mângâind
pasărea şi a văzut ceva în ochii ei - afecţiunea pe care ea o simţea
pentru pasăre, plăcerea pe care compania acelei fiinţe i-o dădea.
A încercat să facă acelaşi lucru, dar n-a înţeles nimic clar, aşa că
a apăsat pasărea tot mai tare, străduindu-se din răsputeri, dar n-a
reuşit să obţină ceea ce văzuse în ochii mamei lui. Şi atunci când
m-a prins de mână şi m-a strâns tot mai tare, căuta acelaşi lucru,
încerca să-l găsească în mine.
Nu mă puteam abţine să nu mă întreb dacă am putut să-i ofer
răspunsurile pe care le căuta.
1
Pânza era pe trei sferturi pictată, iar nuanţele de albastru set
apropiau de margine. M-am furişat în mansardă, ca să-i filme/
mişcările rapide cu care desena valurile azurii, albastre precum
cerul senin de vară, către capătul părţii albe şi goale. După câteva
minute, am oprit aparatul, chiar cu câteva clipe înainte ca el sa
ia pensula de pe pânză. încet, s-a întors şi a mers către rafturile
unde-şi ţinea vopselele şi mâna lui slabă s-a întins să-şi aleagă o
altă nuanţă
> de albastru.
- Hei, i-am spus, pentru că nu voiam să-l sperii dacă mă vedea
cu coada ochiului, am venit aici, dar n-am zis nimic pentru ma
uitam la tine cum pictai...
- Ştiu, mi-a spus el, cu o voce obosită, dar fermă. Ştiam că esl i
aici, Sphinx.
Degetele i-au plutit deasupra unui tub de vopsea albastu
precum cerul, într-un moment de nehotărâre, dar apoi a ales o
nuanţă mai închisă. Mă aşteptam să mă pedepsească oarecum
pentru că l-am filmat fără pemisiunea lui, dar nu mi-a făcui
nimic. Am crezut că ştia că am fost acolo, dar nu avea idee ca
l-am şi filmat.
L-am privit deşurubând capacul tubului de vopsea, strângându I
şi turnând o cantitate generoasă pe paletă. Degetele lui păreau
aproape transparente.
- Ce albastru frumos, am zis eu, pentru că nu voiam doar sa
stau acolo şi să-l urmăresc în tăcere.
- Nu e doar albastru, mi-a spus el. Se numeşte bleumarin.
FLUTURI STRIVIŢI
159
- Oh. Grozav. M-am îndreptat spre el, dar apoi am făcut un pas
m spate. Pânza uriaşă mi-a atras atenţia din nou şi m-am uitat la
ca gânditoare. Vrei să fii faimos într-o zi şi să ai expoziţii în galerii?
Imediat ce mi-au ieşit aceste cuvinte din gură, mi-am dat seama
uit de proastă am fost că le-am spus. Nu avea cum să apuce acea zi.
Mai avea doar câteva luni de trăit.
- N-am destul timp pentru aşa ceva, Sphinx, mi-a spus Cadence
u o voce blândă şi melancolică. Iar tu ştii asta la fel de bine ca şi
mine.
Am simţit o greutate în piept. Nu trebuia să-i vorbesc în felul
acesta şi mi se părea că l-am întristat. Oare era posibil?
Stătea cu capul puţin aplecat şi-i dădea un aer trist.
- îmi pare rău, i-am şoptit. N u ... nu mi-am dat seama...
S-a întors din nou în faţa pânzei şi a oftat în timp ce şi-a înmuiat
pensula în băltoaca bleumarin de pe paletă.
- Ei bine, mi-a spus el, numeroşi pictori n-au devenit faimoşi
decât după moarte. Şi-a lăsat paleta jos, pe marginea chiuvetei. Van
(iogh, de exemplu. Am învăţat despre Van Gogh la şcoală. A fost
un pictor genial, dar a înnebunit şi şi-a curmat viaţa.
Dintr-odată, m-am temut ca nu cumva şi Cadence să recurgă la
sinucidere pentru a evada, să o vadă ca pe un mod mai rapid de a
scăpa de suferinţă, în loc să aştepte ca boala să-şi urmeze cursul.
Sau poate se simţea superior, prea sfânt ca să-şi ia viaţa înainte
de vreme. Ştia că era bolnav, dar nu-si dădea seama că n-avea
sentimente, nu-i aşa? Nu aveam idee dacă el înţelegea ce pierdea.
- Dar spune-mi, Sphinx, mi-a zis el, ridicându-şi pensula de pe
pânză, ce vrei să faci când o să fii mare?
A desenat o linie subţire de culoare bleumarin de la o margine
la alta a pânzei şi a început să-i împrăştie culoarea şi s-o amestece
cu alte nuanţe de albastru.
- Păi, am zis eu încet, încă nu ştiu sigur.
Era răspunsul clasic pentru cea mai neplăcută întrebare din
lume. Rudele, prietenii, profesorii, până şi părinţii mei îmi puneau
această întrebare tot mai des şi întotdeauna îmi doream să fi avut
un răspuns adevărat pentru ea. Multe colege ştiau exact ce voiau
A
160
M. Anjelais
să facă cu viaţa lor, dar eu nu aveam nici cea mai vagă idee I.»
ce facultate voiam să merg sau ce meserie doream să am şi ma
simţeam imatură şi proastă din cauza asta.
- Adică nu-ţi vine nimic în minte, mi-a spus Cadence fără să şi
ia ochii de la pânză. Mi-am simţit tot corpul încordându-se făi .i
voia mea, de parcă m-aş fi pregătit pentru o lovitură. Ce voia să i
spun? N-ai nicio idee despre ce vrei să faci cu viaţa ta. Ştiam »..1
aşa o să-mi răspunzi, Sphinx. Eşti la fel ca atunci când eram mit 1
şi întotdeauna aveai nevoie de mine ca să-ţi spun ce jocuri trebui. 1
să jucăm. Era penibil atunci şi acum e la fel. E unul din puţinele
lucruri pe care le ştii sigur, nu-i aşa?
Căutam informaţii despre sociopatie ori de câte ori aveam
ocazia, sperând că, dacă îmi voi băga toate acele informaţii la cap,
vor acţiona ca un scut şi-mi vor opri dorinţa de a-mi deschid»
sufletul în faţa lui. Informaţia înseamnă putere, nu-i aşa? El eu
frumos, dar era distrus. Nu conta ce-mi spunea, atâta timp cât îmi
aminteam acest lucru. Asta încercam să-mi spun, asta încercam să
cred. Dar vorbele lui erau în continuare usturătoare, ochii lui încă
mă fermecau şi nu eram niciodată cu un pas înaintea lui - parc .1
mă ţâra tot timpul în urma lui de la un moment înveninat la unu
blând ca o atingere catifelată şi înapoi.
Stăteam acolo tăcută, îndesând aparatul foto în buzunarul cl<
la spate al blugilor şi încercând să nu acord prea multă atenţi»
cuvintelor lui. „Se va plictisi să vorbească despre asta în doua
secunde şi va redeveni Cadence cel strălucitor, mă gândeam cu
hotărâtă, încercând să mă liniştesc. Si oricum, nici nu contează.14
A lăsat-o baltă, aşa cum am prevăzut. Mă aşteptam să ma
alunge din mansardă după ce terminam discuţia. în schimb, s a
întors cu faţa la mine, lovindu-şi uşor buzele cu coada pensulei.
- Dacă ai şti că poţi să faci ceva important cu viaţa ta, ai face
acel lucru?
Vocea lui nu mai era deloc aspră şi tăioasă cum a fost cu numai
câteva clipe în urmă. Tonul lui ascuţit s-a îmblânzit, vocalele au
ieşit în evidenţă şi consoanele s-au estompat.
'
y
j
*
FLUTURI STRIVIŢI
161
Am deschis, dar apoi am închis-o la fel de repede. Nu cumva şi
întrebarea asta era o capcană? Oare încerca să mă ademenească?
Dacă aş fi ştiut ce punea la cale, atunci nu putea să-mi facă nimic,
nu-i aşa? M-am hotărât să-i răspund sincer. La urma urmelor,
nimic nu mă oprea să plec din mansardă sau s-o strig pe Leigh
dacă lucrurile scăpau de sub control.
- Da, aş face acel lucru, i-am spus eu.
într-o clipă, Cadence a venit spre mine, oprindu-se la doar un
pas în faţa mea. S-a uitat la mine, cu gura uşor deschisă şi cu ochii
sclipitori şi un pic umezi. Apoi şi-a lăsat puţin capul pe spate,
uitându-se lung la becul din tavan şi, fără să vreau, am observat
o sută de mici detalii pe faţa lui. Sprâncenele arcuite. Conturul
pomeţilor. Felul în care-i cădea părul pe frunte. Linia ascuţită a
maxilarului. Nuanţa de roz pal a buzelor lui. Genele îi erau la fel
de blonde ca părul. Cum de nu am văzut toate acele lucruri până
atunci? Eram captivată. Uneori mă gândeam că putea să-mi facă
orice şi nu l-aş opri, doar de dragul de a-1 face să simtă ceva.
- Sphinxie, mi-a spus el, iar eu am clipit. Şi-a întors privirea de
la tavan şi s-a uitat din nou în ochii mei, iar eu mi-am amintit că
nu i-am observat niciodată genele pentru că nu trebuia să mă uit
la el în felul acela, mai ales după ce i-am aflat secretul. „Trebuia să
vă căsătoriţi", mi-a răsunat în minte vocea sfâşiată a mamei, iar
amintirea ei plângând pe umărul meu în bucătărie mi-a invadat,
nedorită, mintea. Sphinxie, a rostit Cadence din nou, iar eu am
mai clipit o dată, încercând să-mi limpezesc gândurile.
- Da? i-am spus eu, forţându-mă să-mi păstrez vocea fermă.
- Vino cu mine când o să părăsesc lumea asta, mi-a şoptit el
tandru.
- Să vin cu tine? am repetat eu confuză. Unde să merg cu tine?
Nu înţeleg ce... m-am oprit brusc.
Ochii îi ardeau sub pleoapele lăsate, ca un incendiu dintr-o
pădure care pornea de sub un covor de frunze. Şi, deodată, am
înţeles. Mi s-a uscat gura.
- Adică vrei să... să mor şi eu?
)
162
M. Anjelais
Vocea mea era mai acuţită ca de obicei şi un pic spartă. Am
început să-mi scutur puţin capul şi mi-am simţit pieptul ca şi cum
s-ar fi umplut rapid cu apă rece ca gheaţa. Asta era. Pentru asta nu
voia, pentru asta eram acolo.
- Nu, i-am spus clătinând din cap, încercând să-mi fac vocea vi
sune categorică şi puternică. Nu, nu o să mor cu tine. Nu pot sa
fac aşa ceva.
J
- Ar însemna ceva, Sphinx, mi-a spus el, şoptindu-mi în acelaşi
fel. Amândoi ştim ce se va întâmpla cu planul mamelor noastre. Se
va strica mai tare. Li se vor rupe inimile, Sphinx, când eu voi plec a
şi tu vei rămâne. O să le aminteşti de cât de prost a mers totul. Cel
uşor şi în tăcere. Mamele noastre să meargă mai departe şi să şi
amintească de noi cum vor, în loc de cum am fost. Asta ne e scris
Am fost plănuiţi unul pentru altul, Sphinx, ştii asta. Am fost făcuţi
unul pentru altul şi sortiţi unul altuia. Şi-acum trebuie să plecăm
împreună, nu înţelegi asta?
- Nu, i-am spus şi mi-am auzit vocea devenind tot mai fîravo.
mai ascuţită şi mai slabă. Nu, asta nu-i...
!
- Şi am muri împreună, a continuat el, ignorând protestul meu
firav şi apropiindu-se mai mult de mine, ajungând la doar câţiv.i
centimetri în faţa mea. Gândeşte-te la cum vom arăta, Sphinx
Imaginează-ţi. Am sta culcaţi pe patul meu, viaţa s-ar scurge din
noi uşor, va fi ca şi cum am adormi. Am fi perfecţi. Am crea o
operă de artă. Şi-a întins mâna care nu mai ţinea pensula acum si
mi-a luat încet şi cu blândeţe mâna într-a lui. Am putea chiar să ne
ţinem de mână, a murmurat el.
Mâna mea înţepenise într-a lui, amorţită ca şi restul corpului
meu. Dar puteam să-mi imaginez. Puteam să-mi imaginez cât de
palizi şi de ţepeni am fi fost, ca două statui sculptate în marmui .i
albă. Ochii noştri ar fi fost închişi, capul meu s-ar fi odihnit pc
umărul lui, părul nostru ar fi fost răsfirat sub capetele noastre
şi da, ne-am fi ţinut de mână. Mâna a început să-mi tremure în
strânsoarea lui, degetele mi s-au îndoit peste ale lui, ca şi cum
o forţă invizibilă le-ar fi împins, chiar dacă, în acelaşi timp, mă
FLUTURI STRIVIŢI
163
împotriveam acelei puteri. Vârfurile degetelor mele i-au atins uşor
pielea şi le-am retras de parcă m-ar fi ars, iar mâna mi-a înţepenit
din nou. Dar puteam să văd cum am fi arătat, puteam să văd asta
cu exactitate, am fi fost o copie fidelă şi ciudată a lui Romeo şi a
Julietei.
Inima a început să-mi bată mai repede şi o simţeam cum îmi
lovea cutia toracică implorând să fie salvată din oceanul îngheţat
din pieptul meu. Mi s-a făcut rău deoarece Cadence stătea prea
aproape de mine şi din cauza sugestiei lui - puteam să înţeleg că
era adevărat ce-mi spunea. Planul urma să se strice mai tare, ce alt
ceva putea să se întâmple? Mamele noastre ar fi fost chinuite de
prezenţa mea după moartea lui Cadence. Dac-am fi murit amândoi,
ar fi putut să aibă amintiri dulci şi perfecte despre noi, aşa cum ar
fi vrut. Iar eu n-aş fi fost lăsată în urmă, bântuită de amintirea lui
Cadence şi de lumina lui extraordinar de strălucitoare, ca bliţul
unui aparat foto care s-a declanşat, mi-a rănit ochii şi m-a orbit
pe vecie.
„Am fost plănuiţi unul pentru altul, am fost sortiţi unul altuia şi
acum trebuie să plecăm împreună/4
Ştiam că vorbele lui erau, evident, absurde. Ar fi trebuit să-mi
fie uşor să refuz să le iau în considerare, să le cred nebuneşti, dar
nu era aşa. începeau să aibă un sens, ideea aceasta îşi facea loc în
mintea mea. Am încercat să înghit, dar n-am putut. Gâtlejul meu
părea să se fi îngustat.
Dar nu. Nu, nu, nu. Nu voiam să mor. Nu voiam să mă sinucid.
N-aş vrea să fac aşa ceva niciodată.
Voiam să protestez cu voce tare, dar nu mai puteam. Nu era
o opţiune: vocea îmi îngheţase în gât, gheaţa din pieptul meu se
ridicase şi o prinsese acolo. Puteam doar să mă holbez la Cadence,
la ochii lui înspăimântători, la gura lui. Puteam să-mi smulg mâna
dintr-a lui oricând. Nu prinsesem rădăcini în podea, sub picioare.
Uşa mansardei nu era încuiată pentru a mă ţine prizonieră acolo.
Dar dacă încerca să mă omoare dacă nu eram de acord, dacă nu-mi
luam eu singură viaţa? Nu mai fusesem niciodată aşa de îngrozită.
164
M. Anjelais
Dar puteam să-l înţeleg. Avea un sens propunerea lui. Oare asi.i
însemna că puteam s-o accept?
- O să plănuim totul cu grijă, mi-a spus Cadence. Trebuie să Iir
o operă de artă. O să mă gândesc la modul perfect în care s-o faci
în mintea mea, eram din nou mică. Mă aflam în curte şi jocurile
pe care le inventa Cadence erau întotdeauna cele mai bune jocm i
din lume, mai bune decât orice mi-aş fi imaginat eu. Stăteam pe
podeaua camerei lui, cu o zi înainte de petrecerea comună cu
ocazia aniversărilor noastre. Mă uitam în sus, la el, cum stătea
aşezat pe patul lui şi-mi spunea că s-a gândit la nişte jocim
perfecte pe care să le jucăm la petrecere.
>1
Cadence mi-a dat drumul la mână şi şi-a aplecat capul într o
parte, privindu-mă gânditor. Apoi şi-a întins mâna şi mi-a atins
linia cicatricii, încet, intenţionat.
I
- încă un cuţit pentru tine, Sphinxie. Nu crezi că ar fi perfect?
Clic. M-am simţit ca şi cum aş fî fost trezită dintr-o stare*
hipnotică. Situaţia mi-a scăpat de sub control, l-am lăsat să-mi
vorbească prea mult timp. Trebuia să-i închid gura de la începui,
să fug de el. Doar pentru că cineva ştie că e o capcană de fier în
pădure nu înseamnă că e în siguranţă şi nu va călca pe ea. Mi-am
smuls vocea din gât, scoţând-o din gheaţă.
- Nu, i-am spus cât de ferm am putut, în ciuda glasului meu
tremurând. Nu, n-o să fac aşa ceva. N-o să mă sinucid. Cadence,
îmi pare foarte rău pentru ce ţi se întâmplă, dar nu voi muri odaia
cu tine. Ochii i s-au mărit dintr-odată şi a dispărut blândeţea
din ei. Mi-a strâns mâna mai tare, destul de tare ca să mă facă sa
suspin. Fără să spună un cuvânt, mi-a ridicat brusc mâna şi mi-a
sucit-o, întorcând-o în aşa fel încât partea interioară a încheieturii
mele să fie îndreptată în sus.
- Cadence, dă-mi drumul, i-am spus, încercând să-mi retrag
mâna, dar mă strângea cu răutate. Ţi-am spus să-mi dai drumul!
M-a ignorat şi a ridicat pensula, care era încă înmuiată în vopseaua
bleumarin. în tăcere, mi-a pictat o linie pe încheietură şi-apoi mi a
dat drumul la mână. Am încercat să plec repede din faţa lui, dai
m-a prins de cealaltă încheietură, a sucit-o şi în sus şi a pictat o
FLUTURI STRIVIŢI
165
linie şi pe aceasta. Dă-mi drumul! am ţipat din nou, mai tare şi
mai speriată.
Mi-a dat drumul la mână, ca şi cum ar fi aruncat ceva la gunoi
şi s-a înălţat deasupra mea.
- Când ţi-am zis să vii cu mine, mi-a spus el, cu vocea redusă la
0 mârâială răguşită ieşind din gâtul lui, am vorbit serios, Sphinx.
- Când ţi-am spus că nu mă sinucid, am vorbit la fel de serios,
1 am replicat eu, încercând să-l înfrunt.
- De ce? m-a întrebat el sfidător. N-ai altceva mai bun de făcut.
N-ai planuri pentru viitor, nu-i aşa? Numai acesta. Şi nu o să fie
niciodată nimic mai bun pentru tine decât asta, Sphinx.
S-a răsucit pe călcâie şi s-a întors la pânza lui. M-am uitat la
dungile pictate pe încheieturile mele şi mi le-am imaginat cum se
schimbă, bleumarinul devenind roşu curgător. Am simţit cum tot
aerul îmi ieşea din plămâni, de parcă eram gata să mor acolo pe loc.
Apoi m-am întors şi am fugit din mansardă, coborând scările
aşa de repede încât m-am împiedicat şi era să cad. Mi s-au
umplut ochii de lacrimi când am intrat în camera mea şi m-am
dus după colţ, în baie. Mâinile mele neîndemânatice nu s-au
descurcat cu robinetele de la chiuvetă. Le-am smucit şi mi-am
băgat încheieturile sub jetul de apă, frecându-le până când n-a
mai rămas nicio urmă de vopsea, până când mi s-a înroşit pielea
de la apa fierbinte. Gâfâind, am oprit apa şi m-am rezemat de
chiuvetă; apa facea băltoace în jurul mâinilor mele, iar eu, cu capul
în jos, priveam cum un firicel şerpuit de vopsea se ducea odată cu
apa pe canalul de scurgere.
Nu voiam să mă sinucid. N-aş vrea să fac aşa ceva niciodată.
Dar nu-mi ridicam capul să mă privesc în oglinda din baie şi ştiam
de ce.
Nu voiam să văd persoana care putea să-mi ia viaţa.
După ce m-am şters tremurând pe mâini, m-am întors în
cameră şi m-am aşezat pe pat. încă aveam în buzunarul de la spate*
al blugilor aparatul foto şi mă incomoda, când şedeam. L-am scos
şi l-am aruncat uşor pe pat, apoi m-am întins lângă el şi m-am
ghemuit.
Mi se părea că eram în camera mea, nu într-o cameră de
oaspeţi. Stăteam acolo de peste o lună, m-am trezit în acea camera
vreme de mai bine de patru săptămâni. Cearşafurile şi pernele
aveau parfumul meu imprimat în ele; nu mai miroseau a străin.
Iar în baia pentru oaspeţi, cea care era alături de fosta cameră a
mamei, erau tot timpul împrăştiate produsele de machiaj şi periile
mele de păr. Nu mă mai deranjam să mi le adun de fiecare data
când le foloseam. M-am instalat în casa lui Leigh, m-am adăpostii
acolo de iarnă.
Tremuram şi mi-am strâns braţele în jurul corpului, era o iarnă
mai friguroasă decât mă aşteptam, iar mintea mea nu era alcătuită
aşa cum credeam. Oamenii spun adesea că, atunci când eşti tânăr,
ai senzaţia că vei trăi pentru totdeauna, ca un copac veşnic verde
în timpul viscolului. Dar eu îmi vedeam părul care-mi cădea
peste frunte şi-mi amintea de frunzele moarte - maronii, uscate,
căzătoare şi apoi acoperite de o pătură albă şi grea de zăpadă.
Nu. Trebuia să mă salvez. Nu era vremea pentru aşa ceva, nu
pentru mine.
FLUTURI STRIVIŢI
167
Puteam s-o sun pe mama. Puteam să-i spun totul. Puteam să
plec cu avionul. Puteam să mă scuz faţă de Leigh, să-i spun că
a fost prea greu pentru mine, că nu eram destul de puternică să
stau şi să-l privesc pe Cadence cum se stinge. Puteam să-mi cred
scuzele pentru scurt timp, atât cât era necesar ca să evadez şi să
ajung în siguranţă într-un loc mai cald.
Brusc, mi-a venit o idee nebunească: să stau, dar să supravieţuiesc.
Apoi, la plecare, să iau toate tablourile lui Cadence cu mine, în
Statele Unite, să le arăt cuiva de la o galerie de artă şi să-l fac
celebru. Le-ar atârna pe pereţii curaţi ai galeriei, ar îndrepta lumini
spre ele de deasupra şi oamenii ar plăti ca să le vadă. Sub ele ar fi
un mic panou cu numele lui Cadence şi titlul lucrării. Oare aveau
titluri? Nu l-am auzit niciodată pe Cadence numindu-şi tablourile
în vreun fel, dar trebuiau să aibă nişte titluri. Trebuie să se fi gândit
la ceva când le-a pictat. Aş fi aflat cum se numeau înainte ca el să
moară. Aş fi scris toate numele pe o foaie de hârtie şi aş fi dus-o cu
tot cu tablouri la o galerie de artă care l-ar fi făcut celebru. Şi poate
că sumele obţinute de la oamenii care ar cumpăra bilete ar putea
fi donate pentru cercetarea tipului de leucemie de care suferea
Cadence sau pentru căutarea unui leac pentru sociopatie...
M-am oprit. Suna ca o poveste din seria S u p ă d e p u i p e n tr u
su flet: o fată aduce acasă tablourile prietenului ei mort, le face
cunoscute lumii întregi şi donează banii câştigaţi de pe urma lor.
Era un clişeu. Era finalul fiecărui film conceput vreodată pe tema
asta, dacă a fost făcut vreodată un astfel de film. Pe lângă asta, cine
visa să fie celebru după moarte? Şi puteam să fac toate acele lucruri
doar plecând vie din casa lui Leigh. După ce-am aflat ce era în
neregulă cu Cadence, am crezut că informaţiile pe care le aflasem
mă protejau şi că eram intangibilă, atâta vreme cât nu uitam
cine era cu adevărat. Am crezut că atâta vreme cât îmi voi repeta
adevărul despre caracterul lui, el nu va putea pătrunde în mintea
mea. Apoi mi-am dat seama că am greşit. Dacă rămâneam, exista
posibilitatea să nu mai iau nimic cu mine acasă, ca lucrurile mele
să rămână împrăştiate prin camera de oaspeţi a lui Leigh pentru
168
M. Anjelais
totdeauna - sau măcar până ar fi venit mama, le-ar fi împachetai
şi le-ar fi luat cu ea.
„Iar Cadence oricum nu crede în Dumnezeu', mi-am spus eu
zăpăcită. Din câte ştiam eu despre religie, dacă nu credeai, dispii
reai pur şi simplu după moarte. N-aveai parte de viaţa veşnică. Nn
priveai în jos de deasupra norilor ca să vezi dacă ai ajuns celebru
sau nu. Nu te uitai pe Pământ ca să vezi cum îşi aminteau oamenii
de tine. Oare mi s-ar fi întâmplat şi mie aşa ceva dacă aş fi murii,
când aş fi murit? Era credinţa mea destul de puternică? Fără sa
vreau, am început să respir mai rapid: mi-am amintit vag că am
auzit o dată că sinucigaşii nu ajung în rai. Era adevărat? Nu, nu
putea fi... nu şi dacă ai fost un om bun, nu şi dacă te-ai sinu< is
pentru altcineva, nu şi dacă ai îndeplinit ultima dorinţă a cuiva, nu
şi dacă însemna ceva...
M-am ridicat brusc din pat. Nu era bine să stau singură în ace l
moment. Aveam nevoie de ceva care să mă relaxeze, aveam nevoie
să mă trezesc la realitate, aveam nevoie să fiu cu cineva, oricine
Am ieşit rapid din cameră şi am coborât scările, cotind după colţ
la parter.
- Leigh! am strigat-o, surprinzându-mă graba din vocea mea.
Stătea la masa din bucătărie, cu o cană de ceai în faţă. M-am
oprit, întrebându-mă dacă plângea, dar când s-a întors să se uite la
mine, arăta la fel de tristă ca de obicei.
- Da? mi-a spus ea cu vocea răguşită. S-a întâmplat ceva? m a
întrebat ea încruntându-se.
Am dat să spun ceva, dar mi-am închis gura repede. „S-a
întâmplat ceva?" M-a întrebat pe un ton obişnuit. Da, eram sigura
că faţa mea arăta palidă şi înfricoşată, că putea auzi cât de repede
şi de ciudat respiram, dar nu ştia ce se-ntâmpla. Nu ştia ce mi-a
spus Cadence în mansardă şi nu ştia la ce m-am gândit şi la ce mă
gândeam în continuare.
M-a cuprins brusc un amestec de furie şi groază. Leigh nu ştia
nimic. N-a ştiut ce se va întâmpla în ziua în care m-a tăiat Cadence,
n-a ştiut că era ceva în neregulă cu fiul ei, n-a ştiut suficiente lucruri
FLUTURI STRIVIŢI
169
i a să evite rănirea mea - şi chiar acum, cu Cadence diagnosticat,
ea rămânea la fel de neştiutoare în legătură cu ce-mi facea el mie.
I.»r mama mea - mama ştia şi mai puţin. Mama probabil stătea în
bucătăria de-acasă în acel moment, făcând ceva banal cum ar fi
să clătească vasele în chiuvetă, fără să aibă nici cea mai vagă idee
despre ce mi se întâmpla. De ce nu ştiau? Erau adulte, erau mame.
l ira treaba lor să ştie ce nu le puteam spune.
- Nu, i-am spus, forţându-mă să-i vorbesc pe un ton calm. Nu,
sunt bine. M-am uitat în jur, să fiu sigură că nu s-a furişat Cadence
prin spatele meu. Leigh, am fost până sus şi m-am uitat la Cadence
c um picta şi mi-a spus - m-am oprit, reţinându-mi cuvintele care
erau gata să iasă din gura mea. Nu puteam să-i zic lui Leigh ce mi-a
spus Cadence. Ar fi fost îngrozită, ar fi urcat în mansardă şi ar fi
vorbit cu el despre asta, iar el s-ar fi supărat pe ea şi pe mine. Ce-ar
l i făcut dacă i-aş fi zis lui Leigh ce mi-a spus? M-am gândit la liniile
albastre pictate pe încheieturile mele; în mintea mea, erau tot
acolo, deşi le-am spălat, erau nişte amintiri fantomatice. Mi-a spus
că cei mai mulţi pictori au devenit celebri de-abia după moartea
lor, i-am zis eu şovăielnic. Cred că... cred că el are impresia că asta
i se va întâmpla şi lui. Mă întrebam, am putea face ceva ca să aibă
o expoziţie undeva, într-o galerie de artă?
Ochii lui Leigh s-au luminat şi am ştiut că a uitat orice fel
paloare pe care aş fi avut-o când am coborât. A fost izgonită din
mintea ei de sugestia de a încerca ceva care să-i dea încă o şansă de
a trezi la viaţă sufletul copilului ei.
- Nu pot să cred că nu m-am gândit la asta până acum, mi-a
spus ea, bâlbâindu-se puţin. Doar că întotdeauna şi-a ţinut
creaţiile secrete... ascunse în mansardă..., dar sunt sigură că i-ar
plăcea ideea...
Vocea ei era deja plină de speranţă. Ea nădăjduia, în timp
ce podeaua bucătăriei se transforma în nisipuri mişcătoare sub
picioarele mele şi strângeam marginea tejghelei, de mi se albiseră
încheieturile. Iar ea nu ştia nimic.
170
M. Anjelais
- E vreo galerie de artă prin zonă? am întrebat-o, minunau
du-mă de cât de calmă şi convingătoare suna vocea mea. Am putea
să-i sunăm pe cei de-acolo şi să le explicăm situaţia, sunt sigma
că ne vor da o sală unde să îi expunem lucrările lui Cadence, ar li
grozav... apoi m-am oprit. Ce făceam? Ce mi-a venit de-am crezul
că nu puteam cere ajutor, de am crezut că trebuia să-mi ascund
groaza şi să mă descurc singură, de parcă nu mai era nimeni în
casă? Bineînţeles că trebuia să-i spun lui Leigh, trebuia să-i spun
totul. Era o realitate pur şi simplu îngrozitoare faptul că mamele nu
ştiau întotdeauna ce se întâmpla cu copiii lor; nu mă puteam baz.i
pe Leigh să-mi citească gândurile şi să mă salveze. Iar să păstrez un
secret în timp ce viaţa mea era în pericol era o prostie, eram destul
de mare ca să ştiu asta.
Brusc, mi-am amintit cum stăteam în avion înainte de decolare,
când călătoria mea era la început şi ascultam stewardesa oferin
du-ne explicaţii despre măştile de oxigen. „Dacă va avea loc o
pierdere de presiune în cabină, măştile de oxigen galbene vor li
lansate din compartimentul de pe tavan localizat deasupra voastră."
- Da, sunt sigură de asta, a continuat Leigh.
S-a ridicat de pe scaun şi a început să deschidă sertarele,
căutând cartea de telefon. Am simtit că-si reţinea lacrimile şi m
canaliza toate emoţiile căutând acea carte de telefon pentru ca
apoi s-o răsfoiască rapid. Ochii ei erau cei ai unei mame, sorbind
din priviri numerele de telefon, căutându-1 pe cel al unei galerii de
artă care i-ar da încă o şansă să-şi facă fiul să zâmbească. „Ca să fiţi
în siguranţă, trageţi masca spre voi şi fixaţi-o în aşa fel încât să v.i
acopere gura şi nasul, spunea stewardesa în memoria mea, ţinând
masca pentru exemplificare şi întinzând banda elastică pentru am
demonstra cum funcţiona. Vă rog să vă asiguraţi că v-aţi pus bine
propria mască înainte de a-i ajuta pe alţii. “
- Aşteaptă puţin! i-am spus deodată.
S-a întors spre mine, cu ochii plini de disperare. Şi m-am bloca I
din nou. Mă gândeam că ar fi distrusă dacă ar şti ce voia Cadence de
la mine... dacă ar sti că a fost în stare să-mi ceară asa ceva într un
y
y
y
y
>
>
y
I
FLUTURI STRIVIŢI
171
lei atât de frumos, încât nu mai ştiam d acă voi scăpa vie din casa
ei. Iar aceasta femeie trebuie sa fi fost distrusă dg nenumărate ori
până atunci: când Cadence m-a tăiat, când a fost diagnosticat cu
nişte boli incurabile, atât fizice, cât şi Mentale. Oare va ceda până
la urmă dacă va afla de ultima lui is p r ^ ? îmi imaginam că-1 va
interna într-un spital de nebuni, fiind prea copleşită ca să mai
poată avea grijă de el. Aşa ceva era inacceptabil; nu putea să-Şi
petreacă ultimele zile din viaţă închis doar pentru ceva ce i-am
spus mamei lui.
- Leigh, i-am zis, cu glasul mai calr* decât înainte şi care-rni
suna străin în propriile urechi. Mi-am Uns buzele, încercând să
mi le umezesc puţin. Leigh, n-aş vrea $ă facă asta doar fiindcă e
bolnav. E un pictor foarte, foarte bun.
putem să facem în aşa
fel încât să fie descoperit sau ceva de gşnui asta? Putem să găsina
pe cineva care să fie interesat de tablourile lui înainte de-a afla că
c bolnav de leucemie?
Ochii i s-au întristat. Se gândea la diferenţa dintre o realizat*6
adevărată şi mila unui străin. A m â n d o ^ ştiam că cea din urmă
nu i-ar plăcea deloc lui Cadence. Doar una din noi ştia si restul
poveştii. Şi îmi controlam din ce în ce
bine vocea, era calmăCu fiecare clipă ce trecea, deasupra mea se adăugau mai multe
straturi care să mă ascundă, ca un giulgiu. Trebuia să-i spuU
adevărul cât încă mai puteam, până nu dispăream cu totul.
Dar nu i-am spus. Ştiam că n-o s-o făc. Stewardesa a plecat di'1
mintea mea, luând şi masca de oxigen qj ea
9
- Nu ştiu dacă, a început Leigh să sput^ ceva, dar şi-a lăsat fraz#
ueterminată, plutind în aer. Nu ştiu daCă mai aVem destul timp
pentru aşa ceva. Nu, nu mai aveam des tu] timp.
Nici eu nu mai aveam destul timp. Nu aş g avut niciodată destul
i imp pentru ce mi se întâmpla. Dar Leigh vorbea despre galerii d^
artă, despre picturi şi nu se referea la cele de pe încheieturile meleMi-am dorit să nu le fi spălat, ca o nebuj^ aşa de repede. Trebui^
să le fi lăsat pictate ca să mă fi întrebat d^spre ele> poate chiar să f î
M. Anjelais
172
insistat să-i dau o explicaţie. Dar acum nu mai aveam nicio dovada
pentru ce mi s-a întâmplat. Iar ea nu avea să mă întrebe nimic.
Paginile cărţii de telefoane s-au relaxat, au fost lăsate în jos să s<
odihnească, îndoite puţin după răsfoirea lor frenetică. Apoi bruM .
furioasă, Leigh le-a mototolit cu degetele şi le-a făcut ghem. Când
le-a dat drumul, stăteau înţepenite deasupra restului cărţii, boţite si
rupte pe alocuri. S-a uitat la ele pentru o clipă, apoi a luat cartea, a
ridicat-o deasupra capului şi a aruncat-o. A aterizat cu un zgomot
puternic pe podea, la picioarele noastre.
â
- Leigh, eşti bine? am întrebat-o timid.
M-a privit de parcă ar fi uitat că eram acolo. Ştiam că ave i
cearcăne sub ochii ei înroşiţi, chiar dacă se machiase ca să le
acopere. Se holba la mine şi eu mă holbam la ea, ne priveam un.i
pe alta drept în ochi. „Vorbeşte-mi. Tu ştii ce e în neregulă cu
Cadence. Leigh, chiar nu poţi să vezi ce mi se întâmplă?"
Tremurând, s-a aplecat să ridice cartea de telefoane de pe jos.
Avea privirea unui copil, un copil prea mare ca să mai aibă un
acces de furie şi care era jenat că a cedat nervos. Nu, nu putea s.i
vadă ce se întâmpla cu mine, sub nicio formă.
- îmi pare rău, Sphinxie, mi-a spus ea, iar vocea ei scârţâi.i
ca frunzele uscate purtate de vântul rece de noiembrie, în timp cv
colţurile buzelor îi tremurau.
^
„Te iert", i-am spus în gând, un nod apărut din senin mă înţepa
în gât. îşi cerea scuze pentru că a aruncat cartea pe jos, nu pentru
ca era oarbă şi pentru că ascundea adevărul. Dar îmi era mai uşoi
dacă pretindeam că ştia pentru ce trebuia să-i pară rău. Şi dacă m.i
gândeam în mod repetat că o iertam, poate acea afirmaţie devenea
credibilă, ca vocea mea calmă. Aş fi fost capabilă să-mi înghit
găluşca.
- Eu doar... nu-mi vine să cred că trebuie să spun asta, dai
nimeni n-ar trebui să spună aşa ceva despre propriul copil. Leigh a
continuat, punând cartea de telefoane pe tejgheaua din bucătărie:
Că nu mai are destul timp. Toată lumea ar trebui să aibă destul
timp, nu crezi?
^
A
FLUTURI STRIVIŢI
173
- Da, i-am spus, aşa de încet, că de-abia m-am auzit. Da, ar
trebui să aibă.
Cu stângăcie, m-am dus spre ea s-o îmbrăţişez. Voiam s-o alin şi
mai voiam o mamă să mă ţină în braţe, chiar dacă ea nu înţelegea
ce se întâmpla cu mine. Era mult mai înaltă decât mine şi mă facea
să mă simt mai copilăroasă decât eram. Mă simţeam ca un intrus
în spaţiul ei privat şi mă uitam în sus la ea, încercând să-mi dau
seama dacă îmbrăţişarea ne facea rău sau bine. Ochii ei albaştri,
blânzi şi umezi s-au pironit într-ai mei.
- Vezi, asta e, mi-a spus ea, clătinând din cap. Asta e. Mă tot
gândesc că, dacă aş avea mai mult timp, aş vedea asta şi la el.
- Ce vrei să spui? am întrebat-o confuză.
- Ochii tăi, mi-a spus, încă dând din cap. Te uiţi la mine, eu mă
uit în ochii tăi şi pot să văd că ştii că sunt supărată, că înţelegi, că
simţi şi tu ce simt eu... înţelegi pentru că simţi la fel ca mine.
A respirat cu greu, şi-a şters ochii cu dosul mâinii şi m-a bătut
uşor pe spate, într-un efort neconvingător de a-şi relua atitudinea
ile adult - mai calmă şi mai controlată. Controlul a durat doar o
clipă, apoi iar s-a prăbuşit.
- Au trecut şaisprezece ani, mi-a şoptit ea. Şi nu cred c-am
văzut aşa ceva la Cadence. Mama ta vede asta la tine în fiecare zi,
ilar eu n-am văzut asta niciodată la el şi nu mai avem timp.
M-a părăsit starea de confuzie. Atunci i-am înţeles durerea.
N-a primit nimic în schimb; relaţia cu copilul ei era unilaterală.
Alerga la ea când era speriat, i se facea rău sau voia ceva de la ea,
ilar nu s-a dus la ea niciodată doar pentru că ea era mama lui, să
se îmbrăţişeze era unul dintre lucrurile pe care mamele şi copiii le
luceau ca să-şi arate că se iubesc. Leigh crescuse un vas gol.
Braţele ei s-au desfăcut din jurul meu şi m-am îndepărtat
de ea, pentru că am crezut că era un semnal pentru încheierea
îmbrăţişării. Apoi s-a uitat la mine pentru o clipă, mai palidă decât
a fost cu câteva minute în urmă, de parcă voia să-şi dea seama
dacă a cedat prea mult. Iar eu mi-am ferit privirea, gândind în
174
M. Anjelais
sinea mea: „Ştiu. Puteai să-mi spui, dar deja ştiu. Cred că o sa i*
iert. Te iert“.
Neştiutoare, ea a început să netezească paginile cărţii <l<
telefoane, ca să repare stricăciunea făcută, dar era evident <,A
paginile nu aveau să mai stea drepte niciodată. Am privit-o cum
a reînceput să caute numărul de telefon al vreunei galerii de aria
- Mulţumesc, mi-a spus ea pe un ton apăsat, pentru că nu ai
propus ideea asta cu galeria de artă. Vocea ei părea greoaie,
nesigură pe ea, după revărsarea neaşteptatului val de emoţii
O să mă ocup de asta, o să-i cer şi lui Vivienne să mă ajute, o
să-ncercăm să facem ceva.
- Bine, i-am spus.
Asta urma să facă acum. Va fi obsedată de asta, se va concenl i >
numai asupra acestui lucru şi va ignora restul. Iar eu rămâneam <l«
una singură, afară, în grindină, fără nicio haină pe mine.
în faţa mea, Leigh căuta iar prin cartea de telefon. îşi plinii».»
mâinile pe paginile mototolite încă o dată şi mai respira tremuraim
revenindu-şi şi reîncărcându-şi bateriile, gata pentru o nou.»
încercare. Poate o galerie de artă va accepta lucrările lui Cădem «
şi poate îl va conduce la expoziţia lui şi, la un moment dat, el
va întoarce spre ea şi ea, în sfârşit, va putea vedea ce-şi dorea. <>
căldură strălucitoare în loc de răceală.
Iar eu poate eram în stare să-mi amintesc că mai exista o lume >i
în afara casei lui Leigh, în afara ochilor îngheţaţi ai lui Cadence, m
afara situaţiei încâlcite în care eram prinsă. Ştiam că exista o asl lei
de lume, dar nu mi se părea că mai avea de-a face cu mine. Aţinu i
mi se părea că pentru mine existau doar pereţii casei lui Leigh.»«
se întâmpla între ei şi în mintea mea. Dar poate...
^
Poate mai aveam destul timp.
ţ
Directorul galeriei de artă la care a sunat Leigh a spus că nu
obişnuiau să caute picturi ale artiştilor oarecare, mai ales ale unui
.idolescent. Leigh şi-a muşcat buza în timp ce vorbea la telefon
cu el şi am înţeles că înăuntrul ei se dădea o luptă şi nu ştia
«Iacă să menţioneze că adolescentul despre care-i vorbea suferea
tic leucemie în stadiu terminal sau nu. O parte din ea voia să-i
.pună, doar ca să reuşească, să-l şocheze pe directorul galeriei să
.pună da imediat. Dar cealaltă parte din ea însemna mama care-şi
i unoştea copilul. S-ar fi înfuriat dacă ar fi aflat că a primit ceva
doar pentru că era pe moarte - şi ar fi aflat. Iar Leigh făcea asta cu
.ulevărat pentru el sau pentru ea, pentru şansa de a-1 vedea într-o
/ i întorcându-se spre ea şi privind-o dintr-odată cu iubire? Sau era
doar o metodă de a-şi distrage atenţia de la inevitabil, ca să mai
poată crede, pentru scurtă vreme, că atâta timp cât va încerca şi va
*.iuta, Cadence va mai fi acolo pentru ca ea să aibă pentru cine să
«.iute si să se străduiască?
- Dacă vă trimit prin mail câteva poze? l-a întrebat pe un ton
lot mai ridicat. Doar vreo trei sau patru. Cât să vă uitaţi rapid peste
«‘Ic şi să-mi spuneţi ce părere aveţi. Vă rog, măcar va fi o experienţă
plăcută pentru fiul meu să primească o reacţie.
Leigh a prelungit conversaţia, trăncănind încontinuu şi
/buciumându-se. Ştiam că-şi dorea foarte tare să-i spună de-a
176
M. Anjelais
dreptul de boala lui Cadence - dar n-a facut-o. în schimb, a închin
telefonul.
- Mi-a spus că pot să-i trimit un e-mail cu câteva tablouri, mi a
zis ea, punând telefonul jos cu o mână tremurândă. O să arunc e o
privire peste ele dacă nu o să fie prea ocupat. Şi-a frecat ochii ca im
copil mic obosit şi a adăugat, cu o voce mult mai firavă: Sper ca am
făcut bine că nu i-am spus de boala lui Cadence...
B
Apoi s-a oprit.
J
- Tu eşti mama lui, i-am spus. Tu ştii. „Dar nu ştii nimic."
Mi se părea că ne schimbam rolurile; eu mă transformam rapi.l
într-un adult, în timp ce vârsta ei părea să scadă la fel de reped*
Poate era doar imaginaţia mea, dar mi se părea că Leigh se tot mu
la mine, parcă aştepta s-o îndrum, să-i fiu o lumină pe timp d.
furtună. Eu îmi tot feream privirea de ea. Da, voiam să îi fiu alătu 1 1 .
dar nu mai ştiam dacă puteam s-o fac cum trebuia, nu în acel*»
momente. Nu eram puternică, eram o clădire înclinată în timpul
unui uragan. Stăteam pe marginea prăpastiei. Aveam lama unul
cuţit la încheieturi, atingându-mă în locurile unde au fost linul*
albastre şi îmi venea să vărs la vederea propriului sânge. Puteam
să mă imaginez alături de Cadence, zăcând fără suflare în camei a
lui...
B
„Dar eşti puternică, mi-a spus o voce din mintea mea. Al
rezistat până aici." Ştiam că era adevărat. Eu am vrut să rămân, eu
m-am pus într-o situaţie în care ştiam că voi fi rănită într-un I* l
luptând împotriva ei şi dorind-o în acelaşi timp. Am fost speri.uA
şi tristă, şi m-am simţit foarte mică aproape tot timpul, dai am
rezistat. Am rămas la locul meu, aşa cum am fost mereu, din c lip *
în care s-a născut mama mea şi de când şi-a plănuit viaţa în coi iul
din curtea ei. Am fost la locul meu în toţi aceşti ani, din ziua m
care Cadence mi-a tăiat faţa şi până acum şi eram tot la locul meu
şi continuam să rămân acolo. Eram mai puternică decât credeam
Dar nu ştiam ce însemna asta. Pentru ce eram puternică? Eram
destul de puternică să accept abuzul? Destul de puternică să wu\
sacrific? Destul de puternică să trăiesc? A trăi, a supravieţui, a
FLUTURI STRIVIŢI
177
‘Icpăşi orice obstacol: aceasta era puterea, acesta era sensul, acesta
• ia scopul. Dar a mă îndrepta de bunăvoie spre moarte însemna
lol putere. A trăi, a supravieţui; a te sacrifica, a muri. în acele
momente era îngrozitor de greu de deosebit una de alta.
în timpul cinei din acea zi, Leigh i-a spus lui Cadence că a
vorbit cu directorul unei galerii de artă.
- L-am întrebat dacă pot să-i trimit câteva poze cu tablourile
laie, ca să se uite un pic la ele, i-a spus ea nerăbdătoare. Ţi-ar
plăcea, nu-i aşa?
- Da, ar fi în regulă, a spus Cadence. Şi-a băgat mâna în paharul
«u apă, a scos un cub de gheaţă şi a început să-l sugă. Gol. Zâmbea,
«Iar nu era nimic în spatele zâmbetului lui. Nu era nimic dincolo
ile zâmbetele lui decât foarte rar, când mi se părea că vedeam ceva
•ai ălucind cu o căldură reală - dar acele zâmbete nu erau niciodată
provocate de Leigh. Zâmbea aşa numai când era cu mine. De
• <alaltă parte a mesei, Leigh şi-a lăsat uşor, aproape inobservabil,
• apul în jos. Ea nu era în locul meu. A fost dezamăgită din nou.
Iar Cadence s-a uitat la mine cu bună ştiinţă. îmi rearanjam
mâncarea în farfurie, cu apetitul distrus de senzaţia de rău în
lomac. I-am întâlnit privirea, încercând s-o înăspresc pe-a mea.
..Nu-1 lăsa să te ademenească, mi-am spus. Vreau să-l ajut, dar nu
vreau să mor. Chiar nu vreau.“
A zdrobit cubul de gheaţă din gură şi a început să-l ronţăie.
( and l-a înghiţit, mi-a oferit unul din acele zâmbete care îţi luau
vederea, apoi şi-a dat la o parte o şuviţă rebelă căzută pe frunte şi
a lacut ochii mari.
- Ştii, mi-a spus el, sunt aşa de bucuros că eşti aici cu noi,
Nphinx! Privirea lui s-a îndreptat apoi spre Leigh. Nu te bucuri că
Nphinx e aici cu noi?
Leigh s-a luminat la faţă, radiind înspre mine.
- Ba da, a spus ea imediat, cu ochii uşor umeziţi. Sunt foarte
bucuroasă că Sphinx e aici cu noi.
M-am întins după paharul cu apă şi am luat o înghiţitură ca
.a atenuez senzaţia bruscă de uscăciune care îmi cuprinsese gura.
178
M. Anjelais
- Şi eu... şi eu mă bucur să fiu aici cu voi, i-am spus şi am i»1'*
L-am făcut să zâmbească. Prezenţa mea acolo l-a făcut
zâmbească. Puteam s-o fac. Pentru el. Pentru noi. Mi-am lav‘
paharul jos, ascultându-i clinchetul uşor în timp ce atingea ni a
din sufragerie. Puteam s-o fac.
De partea cealaltă a mesei, Cadence şi-a împins farfuria L1
degetul şi a clipit, cu zâmbetul lui convingător încă strălucimh1
pe faţă. Iar Leigh era tot fericită, tot în starea de euforie deoai v '
Cadence era aparent bucuros dintr-un motiv. Mi-am lav'1
mâinile-n jos şi m-am prins de marginile scaunului, de parcă m
fi luat valul dacă nu m-aş fi ancorat. „O să alunec", m-am gând'
şi, din acel moment, am evitat privirea lui Cadence până ce ai1'
terminat masa.
în următoarele zile, am încercat să-mi ţin mintea ociijui '
gândindu-mă la galeria de artă şi asta mi-a distras atenţia J*
la gândurile mele împrăştiate despre cuvintele lui Cadence v1
vopseaua albastră de pe pielea mea. Mă întrebam mereu da» '
directorul acelei galerii de artă şi-a terminat munca, a găsit cât ev ‘
minute libere şi s-a aşezat la calculator să-şi deschidă e-mailul. Mi 1
imaginam punându-şi meticulos ochelarii pe nas, aplecându se 1 1 '
faţă şi plimbându-şi privirea pe tablourile lui Cadence. Ştiam » 1
şi-ar da seama ce geniu e Cadence dacă şi-ar face timp şi s-ar mi-'
la tablourile lui, aşa cum îmi imaginam. Ar lua imediat telefomd
şi ar suna-o pe Leigh, iar Cadence ar avea propria expoziţie. N h
conta că e bolnav. N-ar conta deloc.
Singura ameninţare, singurul lucru care putea să facă acest plan
să dea greş era timpul. Acelaşi lucru care o chinuia pe Leigli im
fiecare zi şi care ne îmbătrânea pe toţi, puţin câte puţin, în ti mc
ce limbile fiecărui ceas din lume se roteau zi după zi. Speram » *
directorul galeriei va găsi timp, îşi va face timp şi se va uita mai .h
o dată. O dată ar fi fost suficient. Destul timp cât să se uite o da Li
Dacă avea timp pentru asta, atunci poate şi eu aş fi avut vreme «
înţeleg ce trebuia să fac cu viaţa mea.
FLUTURI STRIVIŢI
179
încercarea cu galeria de artă a fost ultima pe care a făcut-o
Leigh. înainte ca eu şi Cadence să cădem peste măsuţa de cafea,
ne scotea afară să facem ceva aproape în fiecare zi, ca să ne umple
minţile cu ceva interesant, nou şi distractiv. în fiecare zi, ne oferea
ceva care să ne ia gândul de la inevitabil şi să ne umple ultimele zile timpui care i-a mai rămas - cu emoţii pozitive. Dar acum nu mai
ieşeam. Cadence era obosit. Tăieturile lui se vindecau foarte greu,
iar coasta fracturată nu i se suda la loc. Lumea lui se micşorase
*
si ajunsese să includă numai casa lui Leigh şi puţinele lucruri pe
care le făcea în ea. Picta, cânta la pian şi dormea, apoi se trezea,
discutam cu el şi-l lăsam să-mi umple capul cu vorbe care-mi
strângeau inima şi mă răneau.
Chiar dacă mă îngrozea, eram hotărâtă să nu mă ascund de el.
încă simţeam nevoia de a fi alături de el - de asta, cel puţin, eram
sigură. Zi după zi, urcam în mansardă sau mă duceam în camera
cu pianul, ca să fiu lângă el. în majoritatea timpului mă ignora, de
parcă nu eram altceva decât o piesă de mobilier din camera în care
se întâmpla să se afle. Mă uitam la spatele lui, observând ţinuta
lui elegantă. Apoi încercam să vorbesc cu el şi nu primeam decât
lăcerea ca răspuns. După lungul lui discurs din mansardă, tăcerea
era insuportabilă. El era singura persoană care ştia ce se întâmpla
în spatele vălului de calm cu care m-am acoperit ca să mă ascund
de Leigh. Mi-a spus să renunţ la viaţa mea de dragul unui sens, al
unui scop, al planurilor şi pentru el, ca să nu moară singur. Dar
nu vorbea cu mine. „Tu eşti singura care mă poate înţelege! Am
nevoie să vorbesc cu tine!“ Uneori îmi venea să ţip, dar n-aveam
curaj.
într-o zi, în sfârşit, după ce mi se părea că au trecut ani de tăcere
agonizantă, n-am mai suportat.
- De ce nu vorbeşti cu mine? l-am întrebat.
Stăteam în locul meu obişnuit, ascultându-1 în timp ce cânta
S o n a ta lu n ii de Beethoven în mod repetat, iar eu îmi strângeam
genunchii la piept pentru confort şi siguranţă.
180
M. Anjelais
- Ştii, mi-a spus el fără să se oprească din cântat, mulţi oameni
o iau un pic razna când află că cineva va muri tânăr, pentru că s<
aşteaptă ca toţi copiii să trăiască până la maturitate sau aşa ceva
Dar eu mi-am dat seama că, dacă eşti destul de deştept, poţi să te
maturizezi când vrei. Unii oameni mari sunt copiii, Sphinx, răm.m
copii toată viaţa lor. Dar eu nu sunt. Eu nu o să mor tânăr. Vocea
lui a devenit mai aspră: Eu sunt mai bătrân decât toată lumea.
- Oh, i-am spus, încercând să formulez un răspuns coerent
Asta-i...
M-a întrerupt:
- Motivul pentru care nu vorbesc cu tine e că ai nevoie de lini şi <
ca să gândeşti, mi-a spus el cu blândeţe, schimbându-şi vocea
într-o clipă. Trebuie să te gândeşti la ce vrei să te faci când o să
mare. A terminat de cântat piesa, iar ultimele note s-au risipit m
aerul din cameră. Oh, am un cuţit pentru tine, mi-a spus, la fel ile
relaxat de parcă ar fi vorbit despre vreme. E în sertarul de sus al
biroului, în dormitorul meu. O să-ţi spun când să-l iei.
- Nu, i-am spus, dar cuvântul mi-a sunat neîntemeiat şi fals in
timp ce-mi ieşea pe gură.
- Se va întâmpla curând, mi-a spus el printre dinţi şi a lăsai
capacul să cadă peste clapele de pian, facându-mă să tresar.
Apoi a plecat brusc din cameră, lăsând ecoul capacului de pian
să-mi sune în urechi. încă-mi strângeam genunchii la piept, toi
mai tare, tot mai tare. „Se va întâmpla curând.“
Ştiam deja asta, bineînţeles. îmi dădeam seama că viaţa lin
Cadence se apropia de sfârşit. în fiecare zi era mai palid, în
fiecare zi se culca mai devreme, în fiecare zi se mişca mai încet
Scobiturile din obraji i se adânceau în continuare. El putea să vaila
semnele şi să le simtă. Asta îl umplea de amărăciune, îl speria si
enerva. Zgâria aerul încercând să găsească un sprijin, încercând să
se asigure că totul va fi cum îşi dorea. Da, era resemnat în p riv in ţa
morţii lui, da, înţelegea că va veni în curând, dar tot n-o dorea,
încă lupta împotriva ei. într-un fel, şi eu eram în aceeaşi situaţii*.
FLUTURI STRIVIŢI
181
„Dar tu ai de ales£, am încercat să-mi amintesc în acea seară,
după ce m-am culcat în pat şi am stins lumina.
„Da, am de ales, mi-am răspuns, ghemuindu-mă şi mai tare sub
cearşafuri şi pături. Nu trebuie să mai aştept până mai cresc ca să
văd dacă o să am vreodată un prieten, dacă mama şi Leigh îşi vor
reveni vreodată după ce s-a întâmplat cu planul lor, dacă voi face
ceva cu viaţa mea şi dacă mă va dori cineva cu cicatricea asta pe
faţă. Am de ales.“ Mi-am tras păturile pe mine, mi-am acoperit
jumătate de cap şi am închis ochii, deşi eram trează.
Mai târziu, în noaptea aceea, l-am auzit pe Cadence aruncându-şi lucrurile prin cameră; orice-ar fi fost, se loveau de pereţi şi
cădeau pe podea cu bufnituri răsunătoate. M-am ridicat în pat,
cu urechile ciulite la fiecare sunet ce venea din camera lui, si
ascultam. Aproape că puteam să simt frustrarea şi furia plutind
în aer, ieşind din camera lui, şuierând încet pe hol până ajungea
la mine şi mă înconjura în camera mea. Am auzit ceva prăbuşindu-se cu un zgomot mai puternic decât cele dinainte şi am tresărit.
Sunetul mi-a zbârlit părul de la ceafa şi mi-a făcut pielea de găină.
Afară, pe hol, uşa camerei lui Leigh s-a deschis şi, când a trecut
grăbită prin dreptul odăii mele, umbra ei s-a întins în lumina de
pe hol, înaltă şi deformată.
- Ce faci? l-a întrebat şoptit. A deschis repede uşa dormitorului
lui, trântind-o, şi aproape că mi-am imaginat-o dând buzna
îngrijorată şi nerăbdătoare. Eşti bine, Cay?
M-am speriat în acel moment, pentru că am crezut că ultima
bufnitură a fost căzătura lui.
- Ieşi afară din camera mea! a strigat el, spărgând tăcerea ca pe
o piesă de porţelan. Ieşi afară, ieşi afară, ieşi afară!
Mi-am imaginat-o pe Leigh retrăgându-se şovăitoare, iar pe
( >adence aplecându-se spre ea agresiv, cu ochii ca două fante prin
care ieşea un foc albastru din capul lui.
- Bine, bine, i-a spus ea încetişor, încercând să-l calmeze. Dar
te rog... nu mai arunca cu lucruri prin cameră, bine? Te rog să nu
mai faci asta!
J
5
182
M. Anjelais
A urmat o pauză, apoi el a răbufnit.
- Să nu-ndrăzneşti să-mi spui ce n-am voie să fac! a strigai
el, şi-am ştiut exact cum stătea, îngrozitor, drept ca lumânarea şi
tremurând uşor din cap până-n picioare. Să nu-ndrăzneşti! S a
oprit şi-a respirat zgomotos, greu şi răguşit, facându-mă să tresai
Pot să fac tot ce vreau! a continuat el, încă gâfâind. Tot! Acum ieşi
afară!
- Bine, i-a spus Leigh, încercând să-şi păstreze vocea calmă şi
răbdătoare. îi venea să plângă şi ar fi vrut să fie o mamă normala
şi să-l pedepsească, dar niciunul din aceste lucruri n-ar fi ajutat o
cu nimic. Bine, bine, i-a repetat ea, cu blândeţe în glas.
A urmat un alt moment de tăcere, apoi am crezut că a plecai
şi că nu i-am văzut umbra trecând. Apoi Cadence a urlat dn nou,
fără cuvinte de data asta; doar un sunet lung şi înalt provocat de
nişte emoţii ciudate pe care nu puteam să le înţeleg. Şi Leigh a scos
un sunet, un vaiet de durere, şi ceva a căzut pe podea, în hol, ceva
greu şi gros.
Mi-am înfipt unghiile în plapumă, încercând să alung imaginile
din mintea mea. De ce minţile noastre îşi imaginează cele mai
rele scenarii atunci când percep doar nişte sunete? După o clipa,
Leigh s-a întors în dormitorul ei şi am auzit uşa de la camera
lui Cadence trântindu-se. Apoi am auzit apa curgând în baia lui
Leigh, scurgându-se în chiuvetă şi gâlgâind prin ţevi.
A doua zi dimineaţă, când m-am trezit şi am ieşit pe hol, era o
carte groasă pe podea, în faţa camerei lui Cadence. Uşa camerei lui
era închisă de tot, nu mai era crăpată de data asta. Am lăsat cartea
pe podea, pentru că nu ştiam sigur dacă o voiau mutată sau nu, şi
am coborât la parter.
Leigh era în bucătărie, uitându-se pe fereastra de deasupra
chiuvetei. Stătea cu spatele la mine şi era iluminată de soarele
dimineţii, iar firele electrizate din părul ei nepieptănat străluceau
în lumină. Când s-a întors să mă salute, avea o cană de ceai
aburind în mâini şi o rană pe frunte, roşie la margini şi cu o crustă
în mijloc. M-am uitat în jur, să mă asigur că nu era şi Cadence la
FLUTURI STRIVIŢI
183
parter. Dormea mult în ultima vreme, nu se mai trezea când se
crăpa de ziuă ca atunci când am ajuns la ei.
- A aruncat cu cartea aia în tine azi-noapte? am întrebat-o
referindu-mă la volumul pe care l-am văzut pe hol.
- Da, mi-a spus ea şi vocea îi suna la fel ca în timpul nopţii:
blândă şi controlată, dar înfrântă. Ceva se schimbase la ea. Da, a
facut-o. îmi pare rău dacă te-a trezit, Sphinx.
- Oh, nu-i nimic, i-am spus. De fapt eram deja trează. Oricum,
sper că eşti bine.
- Sunt bine, mi-a spus ea, scuturându-şi capul.
Şi-a luat mâna de pe cană şi a dus-o la frunte, atingându-şi
uşor rana. Avea o privire ciudată şi m-am întrebat dacă spera să-i
rămână o cicatrice, un semn ca o amintire de la el. Cadence nu
putea să-i răspundă emoţional; poate voia ceva fizic, o dovadă
vizibilă pentru totdeauna care să-i spună: „A existat cu adevărat, a
fost al tău, ai avut un fiu“.
Amintirea primei zile petrecute în casa lui Leigh, când eu şi
Cadence ne dădeam în leagăne, mi-a revenit imediat în minte.
A ţipat la mine că mi-am ascuns cicatricea cu fond de ten şi mi-a
pus acea întrebare, întrebarea care-mi va suna în urechi pentru
restul zilelor: nu ştiam că am fost atinsă de un înger? Poate asta
era adevărat pentru Leigh. Era copilul ei, îngerul ei rănit şi căzut.
Poate-şi dorea orice fel de atingere binevoia el să-i dăruiască, chiar
dacă-i lăsa o cicatrice. Şi poate eu şi Leigh semănăm mai mult
decât mi-aş fi imaginat.
Dintr-odată, mi-am dat seama că nu ştiam ce i-aş fi lăsat în
urmă mamei dac-aş fi murit. Doar hainele şi lucrurile mele din
casa lui Leigh? Desenul cu masa strâmbă pe care îl făcusem în
mansardă în ziua în care am pictat toţi împreună? Sau i-ar fi ajuns
nenumăratele poze cu mine pe care le-avea? „Opreşte~te“, mi-am
spus.
Cadence a coborât la parter după câteva momente şi a intrat în
bucătărie de parcă n-ar fî fost nicio problemă, de parcă nu s-ar fi
întâmplat nimic în timpul nopţii. A cercetat cu privirea tăietura
184
M. Anjelais
de pe fruntea lui Leigh pentru câteva secunde, dar a trecut repede
mai departe. Stătea rezemat de tejgheaua din bucătărie, iar razele
soarelui care intrau pe fereastră îi aruncau umbre pe scobituri le
din obraji; purta cămaşa de lucru, pătată de un curcubeu de culori
- Văd că plănuieşti să pictezi astăzi, i-a spus Leigh cu vocea ei
foarte blândă.
- Da, aşa o să fac, i-a răspuns el pe un ton obişnuit.
- E aproape gata pânza aia mare şi albastră? l-am întrebat eu.
- Nu, mi-a răspuns el.
- Dar a mai rămas doar un mic spaţiu alb, i-am spus, amintiri
du-mi cât de departe s-a întins cu albastrul pe pânză ultima dalii
când fusesem în mansardă.
Şi-a mişcat brusc capul, scoţându-şi câţiva cârlionţi rebeli din
ochi.
- Ştiu, mi-a spus el şi a plecat cu paşi mari din bucătărie.
- Nu vrei micul dejun? a strigat Leigh după el, dar deja plecase.
- Te-a sunat cumva tipul de la galeria de artă? am întrebat-o
pe Leigh şi ea şi-a rezemat spatele de tejgheaua din bucătărie,
tinându-si cana de ceai cu amândouă mâinile.
A clătinat din cap, iar buzele i s-au strâns şi subţiat în timp ce
făcea asta.
- Oh! Dar pun pariu că o să sune în curând.
încercam să am o atitudine pozitivă de faţă cu ea, ca să-i fie mai
uşor. Nu voiam s-o dărâme Cadence şi nu voiam s-o dărâm nici eu.
A sunat telefonul în timp ce o ajutam să pregătească micul
dejun; vafe de casă în aparatul ei vechi şi greu. Am mers să văd cine
era şi am recunoscut numărul meu de acasă la ID-ul apelantului.
Am ridicat receptorul, temându-mă de ce va urma.
- Sphinxie, s-a auzit vocea tatălui meu când mi-am pus telefonul
la ureche. De-abia a aşteptat să-l salut şi eu, că a şi izbucnit: Ştiu
că vrei să rămâi, dar ai lungit-o destul de mult. Vreau să vii acasă.
Deja ai căzut peste o masă de sticlă şi mi-e teamă că se va întâmpla
şi altceva mai rău. Dă-mi-o pe Leigh la telefon, vreau să-i spun
să-ţi aranjeze un zbor mâine.
>
j
FLUTURI STRIVIŢI
185
Asta era. Asta era şansa mea de a scăpa, de a pleca, de a trăi.
Tata voia să-mi rezerve bilet pentru a doua zi. Aş fi ajuns acasă, aş
fi fost în siguranţă şi n-aş mai fi avut gândurile pe care le-aveam.
M-aş fi întors la şcoală. Aş fi decis, eventual, ce facultate, ce carieră
şi ce alte nenumărate lucruri aş mai fi vrut să fac...
Dar trebuia să stau până la sfârşit. I-am spus asta mamei. Acesta
era noul plan. Mi-era scris să fiu acolo.
- Bine, tată, i-am spus, tremurând. Bine, dar pot să... pot să
vorbesc cu mama un pic?
A oftat. Apoi am auzit cum telefonul era dat din mână-n mână.
- Mamă, am început eu când a fost pe linie. Cuvintele-mi ieşeau
cu greu din gât. Te rog, mamă!
Nu ştiam ce o rugam. îi ceream să mă ducă acasă şi îi ceream
să mă lase unde eram în acelaşi timp. Şi mă aşteptam ca ea să
înţeleagă ce trebuia să fac. La urma urmelor, şi ea ar fi făcut acelaşi
lucru pentru Leigh.
- Ştiu că-ţi va fi greu să pleci, mi-a spus ea. Ştiu ce voiai să faci.
Dar tatăl tău vrea să vii acasă şi eu la fel. Am discutat mult despre
asta si
> am luat decizia finală. Asta e.
Am tăcut, muşcându-mi buza şi simţind un nod crescându-mi
în gât. Nu voiam să plâng. Nu voiam să mor. Fetiţa care va exista
mereu în sufletul meu voia să fie salvată de mama ei.
- Te iubesc, mi-a spus mama cu blândeţe.
Nici măcar nu ştia ce se întâmpla cu mine, dar mi-a spus că mă
iubeşte de parcă ar fi ştiut. Am înghiţit în sec.
- Da, şi eu te iubesc, am reuşit să-i spun. încet, foarte încet, i-am
înmânat telefonul lui Leigh. Eram dureros de conştientă de felul în
care îmi aluneca de pe degete, de felul în care se freca de vârfurile
degetelor mele, în timp ce Leigh îl lua şi-l ducea la ureche.
Am simţit o greutate zdrobitoare pe umeri în timp ce mă
duceam să scot vafele din aparat, să nu se ardă şi o auzeam pe Leigh
cum se îndepărta de mine şi încerca să pledeze pentru cauza mea,
în timp ce-i auzeam vocea devenind tot mai moale, iar atitudinea
ei schimbându-se de la împotrivire la un acord şovăielnic. Apoi
186
M. Anjelais
a mers în camera de zi şi şi-a pornit laptopul, căutând să mi
cumpere un bilet, în timp ce încă vorbea cu mama. Iar eu stăteam
în bucătărie cu o farfurie plină cu vafe proaspete în mâini, simt im 1
că nu mai aveam mult până mă prăbuşeam pe podea.
Trebuia să stau. Cadence avea nevoie de mine, era atât cl<
aproape de sfârşitul care se apropia de el cu paşi repezi! L-am sunai
pe directorul galeriei de artă, ar fi putut să ne sune şi el şi trebuia
să fiu acolo şi să merg la expoziţia lui dacă ar fi avut parte de ca
Leigh nu mai avea grijă de peruş, eu mă ocupam de el.
Timpul trecea, iar eu trebuia să iau o decizie. Voiam să fac ceva
semnificativ acolo. încercam să fac nişte alegeri, să decid ce se va
întâmpla cu mine, ce însemna să fiu puternică, ce însemna viaţa
mea. Dar acum zborul meu era rezervat.
Dintr-odată nu mai aveam de ales şi nu mai aveam nici timp.
După ce Leigh a terminat convorbirea cu mama, mi-a mulţumit
că am stat la ea atât cât am putut. M-a îmbrăţişat şi mi-a luat
farfuria cu vafe din mână, a pus-o pe cea mai mare pe o altă
farfurie pentru mine şi m-a întrebat dacă voiam sirop. Am dat din
cap aprobator şi mi-a stropit vafele cu el, iar siropul a strălucit ca
răşina chihlimbarie pe trunchiul unui copac în lumina soarelui de
dimineaţă. Apoi a aşezat o furculiţă pe marginea farfuriei mele şi a
început să-şi pregătească o porţie şi pentru ea.
- O să iau micul dejun în mansardă, i-am spus. Vreau să văd
dacă o să mă lase Cadence să mănânc acolo cu el. E în ordine?
Mă gândeam că poate avea nevoie de mine să stau cu ea. Poate
avea nevoie să plângă pe umărul cuiva, pentru ultima dată. în
curând, urma să plec şi ea n-ar mai fi avut pe nimeni s-o spri
jine - bine, cu excepţia lui Vivienne, mi-am amintit. Chiar şi-aşa,
nu voiam s-o abandonez. Mai aveam doar o zi de stat la ei, aşa că
ştiam că ar fi trebuit să fiu mai atentă cu Leigh decât cu Cadence.
La urma urmelor, ea ar fi fost cea care mi-ar fi simţit cu adevărat
lipsa din casa lor.
- E foarte bine, Sphinxie, mi-a spus ea ca să mă liniştească. Poţi
să te duci.
-O K .
Mi-am luat farfuria şi am urcat pe scări, apoi am trecut pe lângă
cartea de pe hol, care încă zăcea pe podea ca un omagiu permanent
188
M. Anjelais
al evenimentului care se petrecuse acolo. După aceea am urcai
pe scările ce duceau la mansardă - dar, la jumătatea drumului,
mi-am amintit brusc de aparatul foto digital şi mi-am dat seama
că era ultima zi în care mai puteam să-l filmez pe Cadence. Am
coborât şi mi l-am luat din cameră înainte de a merge în mansardă,
tremurând uşor.
Nu ştiam de ce ar fi fost în stare atunci când ar fi aflat că îl
părăseam, că nu mai rămâneam destul ca să folosesc cuţitul din
biroul lui. Mă întrebam dacă va înţelege că nu era alegerea mea,
mama era cea care mă trimitea acasă. Dar eram naivă; Cadence
nu proceda aşa. Am simţit o teamă îngrozitoare cuprinzându-mi
pieptul în timp ce urcam pe scările ce duceau la mansardă. Nu
plângeam, dar mă usturau ochii care se umezeau pe la colţuri.
Cadence încă nu se apucase de pictat atunci când am intrat în
mansardă; stătea în faţa rafturilor cu vopsele, amestecând o nuanţă
de albastru cu alta. Pânza uriaşă era şi mai plină decât ultima dată
când o văzusem: îi mai rămăsese doar o fâşie subţire de alb, lată de
vreo 10 centimetri, iar restul era dominat de cunoscutele vârtejuri
albastre, oceanul de nimic. M-am aşezat undeva, lângă scări, şi
mi-am pus farfuria jos, lângă mine, încet, ca să nu fac zgomot.
Apoi am scos aparatul foto din cutie şi l-am pornit, apăsând
butonul ca să încep filmarea. îl priveam prin micul ecran, cum
îşi alegea culorile, şi simţeam o imensă tristeţe cuprinzându-mi
pieptul.
N-aveam cum să plec a doua zi, era pur şi simplu imposibil.
Trebuia să rămân acolo. Trebuia să-mi îndeplinesc misiunea. Şi
dacă asta însemna să mor împreună cu el, atunci asta mi s-ar fi
întâmplat. Am sta în dormitorul lui, albi şi ţepeni, înconjuraţi
de arta lui - artă înăuntrul şi în afara noastră. Mamele noastre
s-ar vindeca în cele din urmă, ne-ar vedea în apusurile de soare,
în copaci, în cerul albastru, pe casetele video vechi, în pozele
mototolite şi ar merge mai departe. Planul nu mai depindea de
ele. Era planul nostru acum, al meu şi al lui Cadence, şi numai noi
puteam să decidem ce trebuia să facem.
FLUTURI STRIVIŢI
189
Şi totuşi, decizia pentru mine a fost luată, mi-a fost furată.
Trebuia să merg acasă. Nu trebuia să mor. Părinţii mei au insistat,
iar zborul mi-era rezervat pentru a doua zi.
Am oprit aparatul înainte ca el să termine cu alesul şi ameste
catul culorilor, pentru că nu voiam să mă prindă filmându-1.
L-am băgat înapoi în cutie şi îl ţineam la spate, ca să nu poată fi
văzut. El s-a întors, cu paleta fin echilibrată în mână şi cu pensula
pe care o ţinea ca pe o ţigară între degetul mijlociu şi arătător.
- Hei, i-am spus. Scuze că nu ţi-am spus că am venit.
- Ştiam că eşti aici, mi-a spus el nepăsător. Nu poţi să mă
surprinzi, Sphinxie.
S-a oprit în faţa pânzei, cu capul înclinat într-o parte. încet, şi-a
înmuiat pensula într-una din petele albastre. Am observat că mâna
îi tremura puţin, la fel ca ale bunicului înainte de a muri în urma
unui atac de cord. Mi-am tăiat vafa şi am luat o îmbucătură, iar
Cadence a atins pânza cu pensula, uşor, graţios, desenând o linie
de un albastru oceanic.
- Mâine plec, i-am spus, forţându-mă să rostesc cuvintele.
Trebuie să merg acasă. Tata a fost foarte insistent de data asta şi
mama a fost de acord cu el.
Vafa mi s-a oprit brusc, undeva adânc în mine.
- Of, a spus el şi am fost sigură că nu m-a auzit cu adevărat, că
era prea absorbit de pictură.
Oricum, era mai mult un mormăit decât un oftat. Era prea
ocupat să deseneze acele linii albastre, să le lungească şi să le
lăţească, acoperind cu ele restul alb al pânzei.
Am mai luat câteva îmbucături din vafa, apoi am pus-o
deoparte, simţindu-mă mai puţin înfometată ca niciodată. Am luat
aparatul foto de la spate şi am început să-l filmez din nou, chiar
dacă mai aveam un clip cu el pictând. Mâna încă îi tremura, chiar
dacă reuşea să traseze toate liniile corect şi perfect curgătoare, la
fel ca înainte. Dintr-odată, tot corpul lui a părut să se cutremure,
iar eu m-am aplecat puţin în faţă, aproape aşteptându-mă să cadă
pe spate, să-i cedeze picioarele sub el.
190
M. Anjelais
- Eşti bine? l-am întrebat, sperând, în acelaşi timp, că era bin<
şi că nu se va întoarce să mă vadă cum îl filmam.
Şi-a mişcat picioarele, depărtându-le, de parcă ar fi încercat srt
se stabilizeze. Şi-a scuturat puţin capul, ca şi cum ar fi încercat să \i
revină dintr-o ameţeală, apoi şi-a ridicat pensula din nou.
A dat cu ea peste porţiunea albă, adăugând pânzei o nouă
nuanţă de albastru. A amestecat-o cu celelalte până s-a estompai
şi a ajuns tot mai departe de margine. Eu ţineam aparatul cu
mână fermă, dar ale lui tremurau, paleta se clătina, iar pensula
era plimbată de sus în jos. Cu toate astea, fiind experimentat, nu
ezita. M-am dat un pic la o parte, mişcându-mă în aşa fel încai
să îi pot filma chipul şi, încet, profilul lui a apărut pe ecran. îmi
asumam nişte riscuri, filmând la coada ochiului lui, dar el era tot;i
concentrat asupra picturii. Am mişcat aparatul urmărind arcele şi
liniile, mâna lui tremurătoare şi degetele lui osoase şi subţiri.
Apoi, deodată, am văzut fiecare linie ca pe o linie a vieţii, un
semn pentru tot ce i s-a întâmplat, tot ce s-a petrecut în viaţa lui.
O linie pentru când s-a trezit în acea dimineaţă. O linie pentru
când s-a uitat în oglindă şi şi-a văzut vânătăile împrăştiate pe
corp, pielea palidă şi faţa scobită cu oasele ieşindu-i în afară ca un
semn de împotrivire. O linie groasă pentru ţipete, pentru confuzii*,
pentru că a aruncat cu cartea în Leigh şi apoi a trântit uşa. Una
pentru fiecare clipă în care s-a uitat la ceas sau la calendar şi şi a
dat seama că era mai aproape de sfârşit. Una pentru când a atins
pasărea cu atâta răutate, încercând din răsputeri să găsească ceea
ce n-ar fi putut înţelege niciodată - acea linie începea subţire şi
doritoare, apoi exploda într-un vârtej mare, pentru clipa în care s-a
înfuriat şi am căzut peste masă.
O linie pentru ziua în care m-a întrebat dacă aş fi făcut ceva
important cu viaţa mea, în cazul în care aş fi ştiut că puteam face
aşa ceva. O linie pentru când s-a plimbat prin cameră, mi-a vorbii
cu blândeţe şi mi-a umplut capul cu toate imaginile îngrozitor
de frumoase din viitorul pe care el îl voia pentru noi. Două linii
FLUTURI STRIVIŢI
191
pentru cele pe care mi le-a pictat pe încheieturi, avertismente,
ordine, cicatrici dispărute, nu ştiam că am fost atinsă de un înger?
Era o linie şi pentru ziua în care am condus-o pe mama la
aeroport, când a încercat să treacă cu un cuţit de punctul de
control al personalului de securitate. O linie pentru când am privit
picăturile de ploaie curgând pe fereastra de la restaurant. O linie
pentru când m-a îmbrâncit când m-a prins singură în mansardă,
o linie pentru când am stat în leagăne, iar el mi-a şoptit la ureche
şi eu mi-am amintit că trebuia să ne căsătorim. O linie pentru
lucrurile pe care le-a lăsat în maşină: pantofii maro, eşarfa şi
M e ta m o r fo z a . Iar albastrul se-ntindea, se-ntindea.
O linie pentru pozele pe care le aveam cu el acasă, cea cu el în
faţa tabloului cu Mona Lisa şi cea cu pomul de Crăciun estompat
pe care au văzut-o prietenii mei. O linie pentru apelurile telefonice
în care Leigh ne vorbea despre el, o linie pentru şcoala particulară
de lux, pentru profesori şi director, pentru doctorii care i-au spus
lui Cadence că va fi un monstru toată viaţa, un incurabil, un
sociopat.
Mâna i-a tremurat, iar ceva dincolo de ochii lui concentraţi> s-a
încordat. A scăpat pensula pe podea şi aceasta s-a rostogolit la
vreun metru de el, împroşcând pardoseala cu stropi mici, albaştri.
Atent şi hotărât, şi-a cufundat degetul arătător în vopseaua de pe
paletă şi l-a folosit în loc de pensulă, pictând cu el.
Au apărut liniile pentru copilăria lui, pentru inocenţa pierdută,
pentru vremurile în care a ţipat la mine, m-a folosit şi m-a minţit
în repetate rânduri. O linie pentru când am fost afară cu tata şi
cu fluturele strivit între pălmuţele lui Cadence. O linie pentru
briceagul de pe biroul din camera lui, o linie în forma cicatricei
de pe faţa mea. O linie pentru sunetul al cărui ecou se auzea în
cameră. Clic, clic, clic. Albastrul creştea, tot mai mare, tot mai
mare. A mai rămas doar un mic spaţiu liber.
O linie pentru când fusese bebeluş, când încă nu era nim ic
în neregulă cu el. O linie pentru când plângea pentru hrană, pentru
căldură, pentru o nouă jucărie, ca un copil normal. O linie pentru
192
M. Anjelais
primele licăriri de talent, pentru masca de bunătate, perfecţiune* si
frumuseţe. Apoi una pentru când era proaspăt format şi creştea 111
pântecul mamei, plutind cu capul în jos într-un ocean misterios si
cald, în acelaşi timp în care pluteam şi creşteam şi eu, în altă part»
O linie pentru ovulele din cortul din curte. O linie pentru plan
Era o linie pentru tot ce i s-a întâmplat, pentru tot ce a făcut
iar prezenţa mea se împletea cu toate. Am simţit cum îmi dădeau
lacrimile. Era imposibil să spui povestea vieţii lui fără s-o incluzi
şi pe-a mea, deci cum ar fi fost posibil ca viaţa mea să continue
fără el?
Acum şi mâinile mele tremurau, făcând imaginea de pe ecranul
aparatului să tremure şi să fie neclară pentru o fracţiune ci»
secundă. M-am uitat peste el, pe lângă el, la pânza plină de albastru
Nu mai era niciun spaţiu alb. Bip. M-am uitat din nou la aparatul
foto. Un dreptunghi negru a apărut pe ecran, întrerupându-nu
înregistrarea video. Cârdul de memorie era plin.
în faţa mea, el a scăpat paleta şi, în mod uimitor, a aterizat cu
vopseaua pe partea de sus. A rămas aşa pentru o clipă, cu mâinilr
pătate de albastru atârnându-i fără vlagă pe lângă corp şi cu
vopseaua curgându-i pe blugii strâmţi. Pânza părea mai înaltă şi
mai mare fiindcă era complet umplută cu albastru şi îl înconjura
ca o întindere de apă. Era încadrat de nuanţe de albastru, de uu
spaţiu gol, de nimic şi de liniile care însemnau totul, un paradox.
Apoi a căzut, s-a prăbuşit pe podea ca o păpuşă aruncată cu
neglijenţă, ca o marionetă căreia i-au fost tăiate sforile.
Asta a fost, gata.
✓
Leigh aproape c-a zburat pe scări când am ţipat; într-o clipă,
a şi ajuns în mansardă, iar după ecoul paşilor de la primul etaj
mi-am dat seama că Vivienne o urma îndeaproape. Am rămas
locului, pe podeaua din mansardă, în timp ce ele alergau pe lângă
mine, îngenuncheau pe podea lângă Cadence, iar Leigh îi punea
mâna pe cap şi-l zgâlţâia. Aparatul foto digital era încă în mâinile
mele, iar micul dreptunghi negru anunţa în continuare că nu mai
avea spaţiu, că nu mai avea memorie. Voiam să mă ridic şi să fug
la ei, să văd dacă puteam să fac ceva să ajut, dar eram prizonieră
în propriul corp. Mi se părea că ceea ce priveam nu era real şi mi
se derula în faţa ochilor ca într-o animaţie stop-motion; am strâns
aparatul foto şi am clipit prosteşte, simţindu-mă neputincioasă.
Pentru o clipă, am crezut că a murit în faţa ochilor mei. Că
a plecat fără mine. Am crezut că eram în siguranţă şi, în acelaşi
timp, gâtul mi se contracta pentru că însemna că n-am plecat cu
el, că n-am făcut ce mi-a cerut. Mă durea mâna de la cât de tare
strângeam aparatul foto. Nu ştiam ce trebuia să fac.
în faţa mea, Leigh continua să-l zgâlţâie, încercând să-l
trezească. L-a apucat de mâini, acoperindu-şi propriile braţe cu
pete de vopsea albastră şi aproape m-a îngreţoşat, de parcă erau
pete de sânge în loc de vopsea, de parcă aveau vreo legătură cu
liniile de pe încheieturile mele. „Leigh n-o să scape niciodată de
194
M. Anjelais
ele“, m-am gândit eu, zăpăcită. în acel moment am uitat că puteai
să speli vopseaua; totul părea permanent.
- Sphinxie, adu telefonul, mi-a spus Vivienne, iar vocea ei eu
înceată şi serioasă.
Era mai înspăimântătoare decât dacă ar fi ţipat la mine. Ani
oprit aparatul foto şi am coborât în fugă scările care duceau la
mansardă cu el, prins de încheietura mea cu o baieră, bălăbănii!
du-se si lovindu-mi soldul.
Vivienne a rămas cu mine, în timp ce Leigh s-a dus la spital cu
Cadence. Nu au lăsat-o în ambulanţă; a trebuit să meargă în urma
ei cu maşina proprie, şi mi-am imaginat-o conducând în urma loi.
fără să ţină cont de limitele de viteză, cu încheieturile albe de la
cât a strâns volanul şi palidă la faţă. Dintr-un motiv necunoscul.
voiam cu disperare să ştiu ce se auzea la radioul din maşina ei,
dacă-1 avea pornit. Oare aveau radiourile pornite în ambulanţe'
„Ar trebui să aibă, m-am gândit eu, chiar ar trebui să aibă. Dac i
cineva s-ar stinge într-o ambulanţă, ar trebui să audă muzică, orice
fel de muzică, ceva care să-l petreacă pe ultimul drum. Ceva la care
să se concentreze mintea lui semiconştientă înainte de a dispărea
în întunericul veşnic. “
Stăteam înlemnită pe canapeaua din camera de zi, ţinând
aparatul foto încă strâns în mână. „Oare Cadence ar vrea să mii
omor, să iau cuţitul şi să mă încui în camera de oaspeţi, în loc sa
stau aici? Oare asta mi-e sortit să fac?“ Dar nu ştiam dacă el se
stingea în ambulanţă, n-aveam de unde să ştiu asta. Poate încă nu
i-a sunat ceasul. Şi, oricum, la ce mă gândeam eu? A doua zi aş fi
plecat acasă. Biletul de avion era deja plătit.
Am deschis televizorul ca să-mi distrag atenţia, iar Vivienne
a rămas pe canapea cu mine şi s-a uitat la o emisiune-concurs
britanică fără să fie, de fapt, atentă la ea. Eu nu puteam să stau
locului; în fiecare secundă, privirea mi se îndrepta spre telefon,
aşteptând ca Leigh să sune şi să ne spună ce se întâmpla. Speram
din toată inimă să nu fi murit Cadence în ambulanţă sau într-un
)
j
>
FLUTURI STRIVIŢI
195
salon alb de spital. Lui nu-i plăceau spitalele, voia acasă. Trebuiau
să-l trimită acasă.
După o oră a sunat telefonul. Vivienne a sărit să răspundă şi,
după cuvintele pe care le-a spus şi după felul în care-şi apăsa
receptorul de ureche, mi-am dat seama că era Leigh. Am închis
televizorul ca Vivienne să o audă fără probleme.
- Oh, aşa a făcut? a spus ea, părând uşurată. Cred şi eu că a fost.
A râs slab. Bine, suntem aici şi vă aşteptăm. S-a oprit, lovind uşor
cu unghiile tejgheaua din bucătărie. Ştiu. îmi pare rău. Nu le-am
mai ascultat, deoarece o parte din îngrijorare mi s-a ridicat de pe
inimă. N-a murit; îl trimiteau acasă, până la urmă. Am auzit cum
Vivienne a pus telefonul înapoi în suport. Cadence s-a trezit în
ambulanţă, mi-a spus ea. A fost furios, a adăugat, după o pauză de
câteva clipe. Le-a cerut să se întoarcă din drum şi să-l ducă înapoi
acasă, dar au insistat ca măcar să-l consulte pentru alte probleme
ce ar putea apărea din cauză că s-a lovit la cap atunci când a leşinat.
- Bine, asta-i bine, am spus eu, simţind că mai avea să-mi spună
ceva.
- Da, mi-a zis ea încet. I-au spus lui Leigh că n-o mai duce mult.
- Bine, am zis, dând din cap şi holbându-mă la podea dintr-un
motiv pe care nu l-am putut înţelege. Bine... bine.
M-am oprit înainte să spun ceva prostesc. Orice-aş fi spus n-ar
fi schimbat nimic. Eram aproape de sfârşit.
Iar eu aş fi plecat acasă a doua zi. Nu simţeam în inima mea
decât dorinţa de-a mă trânti pe podea şi a face o criză de nervi,
de a fi mică din nou şi a-mi exprima liber sentimentele, de a ţipa
la toată lumea că era pe cale să se întâmple ceva îngrozitor de
important. Eram acolo ca să îndeplinesc ceva. Dar el era aproape
mort şi eu trebuia să plec acasă a doua zi.
- Hei, Vivienne, pot să dau un telefon? am întrebat cu vocea
tremurândă.
- Sigur, dragă, mi-a spus ea într-un fel mămos.
Am luat telefonul din bucătărie şi m-am dus cu el în camera cu
pianul, m-am aşezat pe bancheta pianului şi am apelat numărul
196
M. Anjelais
meu de acasă. Afară, un nor acoperise soarele şi un stol de păsări
se agita prin copacii de lângă fereastră. în timp ce mă uitam la
pian, ascultând tonul de apel şi aşteptând să-mi răspundă mama,
puteam să văd o reflexie a ferestrei şi a crengilor copacilor de afară
pe suprafaţa neagră şi lucioasă.
- Bună, mamă, i-am spus când, în sfârşit, i-am auzit vocea la
celălalt capăt al firului.
- Bună, dulceaţă, mi-a spus ea vioaie şi fericită. Ce mai faci?
Eu şi tatăl tău de-abia aşteptăm să te vedem mâine! Ne-a fost tare
dor de tine.
- Mamă, şi mie mi-e tare dor de voi şi vă iubesc, dar nu pot să
vin acasă mâine. Vocea-mi tremura la fiecare cuvânt, parcă s-ar fi
crăpat şi s-ar fi spart ca o vază din ceramică trântită pe jos. Mamă,
Cadence a leşinat azi, chiar în faţa mea, şi l-au dus la spital. O să-l
trimită înapoi acasă, dar doctorii au zis că e pe ducă, mamă. Nu
pot să vin acasă. Asta e. O rugam cu o voce ascuţită şi aproape
plângăcioasă. Sunetul vocii mele m-ar fi enervat în orice altă
împrejurare, dar trebuia să vorbesc aşa. Trebuia să fiu ca o fetiţă
ce vorbea cu mama ei. Poate era ultima dată când mă mai puteam
comporta aşa. Mamă, trebuie să înţelegi, am stat aici atât de mult,
am trecut prin atâtea, trebuie să rămân până la capăt... trebuie... te
rog....
Eram prea ocupată cu vorbitul ca să mai aud ce-mi spunea sau
ca să-mi dau seama dacă tăcea la celălalt capăt al liniei.
- Sphinx, mi-a sus ea, dar nu i-am auzit cu adevărat vocea.
Am crezut că voia doar să monopolizeze discuţia şi să înceapă
să-mi explice de ce trebuia să plec a doua zi. Am început să vorbesc
din nou:
- Trebuie să rămân! Cât timp am stat aici, m-am gândit la multe
lucruri, cum ar fi viaţa, Dumnezeu, sentimentele, ce înseamnă să
fii viu, norocos, recunoscător, să exişti pur şi simplu, la moarte şi
cum - aici am ezitat, căci mi s-au umplut ochii de lacrimi care mi
s-au vărsat pe obraji - cum să nu-ţi fie teamă de moarte, pentru
că e ceva îngrozitor, dar şi frumos, mamă, poate să fie o artă, ca
FLUTURI STRIVIŢI
197
şi viaţa, ca orice... şi mamă, trebuie să mă laşi să rămân, pentru că
acesta e planul. Nu ştiu de ce nu a ieşit totul aşa cum ai plănuit tu
cu Leigh, nu ştiu de ce sunt toate cum sunt, dar asta e. Planurile
noastre nu înseamnă nimic, mamă, pentru că există un plan mai
mare şi cu toţii suntem parte din el. Acesta e noul plan. Trebuie să
fac asta. Mi-e scris să fac asta. Am inspirat adânc pentru o gură de
aer; am uitat să mai respir între cuvinte. înţelegi? am întrebat-o eu
la sfârşit, încă gâfâind. Poţi să...
- Da, mi-a răspuns ea cu o voce blândă. Am priceput, Sphinxie.
Timp de un minut, niciuna din noi nu a mai zis nimic. Aveam
senzaţia că ne îmbrăţişam prin telefon, că eram pur şi simplu
împreună chiar dacă nu ne atingeam. I-am auzit respiraţia. Mi-am
dorit să mă fi aflat cu adevărat în braţele ei. Mi-am dorit să îi fi
simţit mirosul - al gelului ei de duş, al şamponului ei, al casei
noastre.
- Eu şi tatăl tău o să venim să te luăm, când se va termina totul,
mi-a spus ea într-un bun final. Vrem să fim alături de Leigh, la
înmormântare.
Am dat din cap, apoi mi-am dat seama că nu putea să mă vadă.
Ea voia să vină să mă ia, când se va fi terminat totul, dar nu eram
sigură că va mai avea pe cine să ia. M-am uitat la reflexia ferestrei
şi a copacilor de pe pian şi am văzut-o estompându-se din cauza
lacrimilor mele, deformându-se şi dispărând cu totul.
- Bine, i-am spus, încă dând din cap, încercând să-mi scot
lacrimile din ochi clipind şi să mă conving de toate şi de nimic în
acelaşi timp. Bine, o să... o să mă iei atunci.
Pentru încă un minut, a fost tăcere. Mă întrebam dacă-mi
asculta respiraţia intenţionat, aşa cum o făceam eu. Mi-o imaginam
stând în bucătăria de-acasă şi imediat mi s-a făcut dor de casă şi
am tânjit după siguranţa familiei, dar am împins aceste sentimente
în adâncul minţii mele. Rămâneam şi asta era tot ce conta.
- O să te sun mai târziu, bine? i-am spus eu repede, întrerupând
tăcerea. Cred că... cred că o să încerc să te sun în fiecare seară
de-acum încolo, bine?
198
M. Anjelais
Nu mai vorbisem cu părinţii mei în mod regulat de când
plecase mama acasă, dar atunci am simţit nevoia să reîncep s-o
fac. Nu puteam să las ca acea discuţie fragilă, purtată cu glasuri
tremurânde să fie ultima pe care am fi putut-o avea. Dacă am fi
avut o ultimă discuţie, aş fi vrut să par puternică şi fericită.
- O să fim aici să-ţi răspundem, mi-a spus mama cu blândeţe.
Noi suntem întotdeauna alături de tine, Sphinxie.
- Mulţumesc, mamă, i-am şoptit, strângând telefonul ca şi cum
ar fi fost mâna ei.
în adâncul sufletului meu, simţeam că aş fi ştiut ce urma să se
întâmple. Din clipa în care Cadence a cerut să mă vadă, totul s-a
pus în mişcare. M-a vrut lângă el dintr-un motiv, voia să mă ia cu
el dintr-un motiv. Eu am fost prima lui parteneră de joacă, prima
căreia i-a dat ordine. De la mine a învăţat să plângă, când a murit
fluturele, când lucrurile mergeau prost şi oamenii trebuiau să se
simtă rău. Asta era partea mea.
Inteligenţa, talentul, arta? Toate astea erau numai ale lui. Dar
aparenţa de normalitate, zâmbetele false, râsul, lacrimile pe care se
forţa să le scoată din ochi, emoţiile pe care a învăţat să le inventeze
chiar dacă nu le va înţelege niciodată? Le-a copiat de la mine când
eram foarte mici, le-a purtat cu el toată viaţa şi le-a folosit ca o
bază solidă pentru restul iluziei lui. Mi-am acoperit gura cu mâna,
simţind cum un suspin dureros voia să-mi iasă din gât. Eram
masca lui Cadence. De aceea voia să mor odată cu el.
Leigh şi Cadence s-au întos acasă la puţină vreme după ce
am terminat de vorbit cu mama la telefon. Am ieşit cu Vivienne
să-i întâmpinăm în garaj. Leigh avea cearcăne, de parcă pentru
ea era noaptea târziu, cu toate că afară era amiază. Iar Cadence
arăta slăbit şi ciudat; tremura şi de-abia se mai ţinea pe picioare,
dar nu voia să ne lase să îl atingem sau să-l sprijinim. Vivienne a
încercat să-şi pună braţul în jurul lui ca să-l sprijine şi a muşcat-o
de antebraţ, ca un câine. Nimeni n-a spus nimic; nu era nimic de
spus. Când am reuşit, în cele din urmă, să-l facem să intre în casă,
s-a întins pe canapea şi s-a holbat la tavan, încercând să lupte cu
FLUTURI STRIVIŢI
199
nevoia evidentă de a dormi. Ochii lui se tot închideau pe jumătate,
dar de fiecare dată se forţa să-i deschidă şi continua să privească
fix în sus.
M-am întrebat dacă îi era teamă că va adormi şi nu se va mai
trezi niciodată. Cu siguranţă era conştient de această posibilitate,
chiar dacă poate nu îi era frică. Se uita aşa de concentrat la tavan,
de parcă ar fi văzut şi altceva în afară de ce era acolo. Oare,
când se uita în sus, îşi vedea viaţa şi amintirile? Oare îşi vedea
pânza albastră întinzându-se tot mai mult? Sau poate vedea
doar tavanul şi nimic mai mult? Nimic frumos, nimic profund.
Doar tavanul şi un copil încăpăţânat sub el, agăţându-se de orice
speranţă de viaţă. Era un mare luptător. Ar fi pierit aruncând cu
cuţitele în adversarul lui invincibil.
Dar eu? Eu nu ştiam dacă luptam sau mă predam. Mi se părea
că eram într-o baltă adâncă, destul de adâncă încât să blocheze
lumina şi nu ştiam încotro era calea către suprafaţă. Era destul de
adâncă încât degetele mele nu puteau să treacă de apă şi să ajungă
la aer dacă-mi ridicam braţele şi-l căutam. Căutam, căutam.
M-am aşezat pe canapea, vizavi de el, şi l-am întrebat cum se
simţea.
- Fantastic, mi-a spus el, zâmbindu-mi strâmb. Apoi şi-a atins
pieptul şi mi-a spus, cu o voce mai detaşată: Mă doare coasta.
Du-te şi adu-mi nişte paracetamol.
Leigh i-a adus pastilele şi un pahar cu apă. Le-a înghiţit şi a
vărsat restul apei pe podea - doar şi-a lăsat mâna să cadă fără vlagă
şi paharul s-a răsturnat, de parcă n-ar fi avut nicio grijă pe lumea
asta. M-am holbat la băltoaca de pe podea, în timp ce Vivienne
a adus un prosop şi a început să şteargă, călcând peste el ca să
absoarbă umezeala din covorul din camera de zi a lui Leigh.
- De ce-ai făcut asta? l-am întrebat.
- Pentru că pot, mi-a răspuns el. Pot s-o fac, aşa că am facut-o.
A fost un experiment.
N-am înţeles care a fost scopul experimentului, dar, dacă aş fi
fost în locul lui, cred că l-aş fi făcut ca să văd ce mi s-ar fi întâmplat
y
200
M. Anjelais
după aceea. Ca să văd dacă s-ar fi schimbat ceva în univers din
cauză că eu am făcut ceva diferit, cum ar fi vărsatul apei pe podea.
Poate dacă aş fi făcut ceva, aş fi întârziat inevitabilul, aş fi şoca!
timpul şi s-ar fi oprit pentru un minut să vadă ce se întâmpla aia.
să se uite cu atenţie la băiatul care se stingea chiar în faţa mea. Era
frumos, înspăimântător şi încă mă uimea, chiar şi în acel moment.
Am folosit laptopul lui Leigh din nou în acea seară, ducân
du-1 în camera mea cu mâinile care-mi păreau mai reci decât restul
corpului. L-am aşezat pe patul din camera mea, deschizându I
şi apăsând butonul de start. Ecranul s-a luminat şi a prins viaţa,
pictogramele s-au ivit pe partea stângă, iar imaginea lui Cadence
la pian domina în fundal. M-am înfiorat.
Cu mâini tremurătoare, am scos micul cârd de memorie, făcut
din plastic albastru, din aparatul foto şi l-am conectat la portul
USB din spatele laptopului, cu mâinile reci încă tremurând. Pe
ecranul computerului mi-a apărut o fereastră care m-a întrebat
dacă voiam să încarc conţinutul într-un folder existent sau să creez
unul nou. Am ales să creez unul nou.
Filmuleţele cu Cadence, toate acele momente autentice şi clipuri
scurte, mici frânturi dintr-o viaţă extraordinară care se sfârşea toate au apărut pe ecranul computerului, umplând folderul gol pe
care l-am etichetat cu numele lui. Fiecare clip era un dreptunghi
mic cu o imagine statică în el: el la pian, el pictând, el, el, el. Când
am dat clic pe primul clip, s-a mărit până a umplut ecranul şi a
cântat. Am reglat volumul ca să nu fie prea tare şi m-am uitat la
el. Am privit toate clipurile, acolo, în camera de oaspeţi. Iar când
am terminat, primele lucruri la care m-am gândit au fost tablo
ul albastru, în sfârşit terminat, dreptunghiul negru de pe ecranul
aparatului foto şi bipul. Cârd de memorie plin.
M-a frapat faptul că nu apăream în niciun videoclip. în toate,
eram doar o prezenţă în afara ecranului, ca un cameraman tăcut.
Mi-am dorit să le fi filmat într-un mod diferit, în aşa fel încât să
fi fost şi eu vizibilă. Aşa, dacă mi-aş fi luat viaţa, mama ar fi putut
vedea filmuleţe cu mine, la fel ca Leigh.
FLUTURI STRIVIŢI
201
Am respirat adânc şi am salvat folderul o dată, de două ori,
de trei ori, ca să fiu pe deplin sigură că era stocat în computerul
lui Leigh. Apoi am închis fereastra, am oprit laptopul şi l-am dus
înapoi jos, iar misiunea mea era aproape încheiată.
Pe canapea, mâna lui Cadence s-a mişcat puţin, degetele i
s-au întins, căutând să atingă ceva pentru o fracţiune de secundă
înainte să devină imobile din nou.
A fost trimisă o asistentă de la un centru de îngrijire paliativă
pentru copii la casa lui Leigh. Eu am fost cea care a răspuns când
a bătut la uşă. Era o femeie scundă, avea părul roşu şi creţ strâns
în coc şi purta un medalion de aur în formă de inimă, prins de
un lănţişor în jurul gâtului. Arăta ca genul de colier pe care orice
fetiţă de opt ani şi l-ar fi dorit şi părea nelalocul lui la gâtul unei
femei în toată firea. Părea cumsecade, dar, în ochii mei, nu era o
prezenţă bine-venită: era o mesageră, un semn al morţii ce avea să
vină şi, când am văzut-o stând în pragul casei, mi s-a făcut greaţă.
Nu puteam să mă forţez s-o salut politicos pentru că mă temeam
de ce s-ar fi putut întâmpla dacă aş fi deschis gura, aşa că m-am
uitat în pământ şi m-am dat tăcută la o parte ca s-o las să intre.
După câteva clipe, stăteam în camera de zi, la doar un metru
de ea, uitându-mă tot în pământ şi simţindu-mă ruşinată că nu
am putut s-o salut. Era aşezată pe marginea canapelei, picior peste
picior, în timp ce vorbea cu noi. Pe canapeaua de vizavi, Leigh se
apleca în faţă să o asculte, uitându-se din când în când la Cadence,
care se afla lângă ea, cufundat între pernele de pe canapea.
Asistenta ne-a întrebat dacă nu voiam să instalăm în casă un pat
de spital; „ne va uşura situaţia1, ne-a spus ea. Cadence a refuzat. A
spus că nu voia să moară pe un pat de spital, iar dacă l-am fi forţat
să facă asta, i-am fi luat toată demnitatea. Asistenta s-a crispat
puţin sub privirea lui arzătoare, împletindu-şi degetele în poală.
Părea ţeapănă, stând acolo, pe canapea, ca o păsăruică împăiată.
0
FLUTURI STRIVIŢI
203
- Bine, a spus ea. Nu vom face asta.
Vocea ei era ascuţită, ca de fetiţă. M-am gândit că ar fi trebuit
să ne trimită altă asistentă, una mai puternică, în stare să facă faţă
unei persoane cum era Cadence. Apoi mi-am zis că poate ne-au
trimis intenţionat o persoană supusă, ca să evite luptele de putere
între asistentă şi pacient. Poate că, până la urmă, ea era cea mai
bună alegere.
A adus medicamente intravenoase, fluide şi nutrienţi, dând
din mâini cu gesturi mici, în timp ce ne explica diferite alegeri şi
proceduri. Cadence o urmărea ca un şoim, de parcă se uita de sus
la un animăluţ. în mintea lui, el stătea pe un piedestal, pe pământul
lui sfânt; asistenta, bineînţeles, n-avea ce căuta acolo, la fel ca restul
lumii.
- Nu, i-a spus el asistentei. Poţi să-mi dai ceva pentru durere.
Poţi să-mi dai ceva când îţi spun că nu pot să dorm. Nu vreau
altceva. Nu am nevoie de altceva în afară de Sphinx. Ochii lui te
orbeau din scobiturile lor întunecate, strălucind furioşi, glaciali şi
albaştri. Nu o să prelungesc asta, a spus el, arătându-şi puţin dinţii.
Asistenta s-a crispat din nou.
Nu-mi dădeam seama dacă era intimidată, speriată sau doar
întristată; a văzut un adolescent - un copil - care era pe moarte
şi o accepta, chemând-o să vină să-l înfrunte. Fără pat de spital,
fără fluide. Să vină să-l înfrunte. Mă întrebam dacă era speriată
de morbiditatea situaţiei sau se gândea că el era un om uimitor,
strălucitor. Un adevărat luptător. Mi-am dat seama că nu ştia
nimic despre tablourile lui. M-am gândit că ar fi trebuit să urce în
mansardă şi să vadă tablourile.
înainte să se ridice de pe canapea şi să plece, s-a întins spre
mine şi mi-a strâns genunchiul ca să mă consoleze. M-am holbat
la ea. îmi zâmbea, avea o gropiţă în obrazul drept şi credea că era
o singură persoană muribundă în casă.
„Nu tu trebuie să mori“, am reflectat eu.
- Ai grijă de tine, mi-a spus ea. Apoi mâna ei mică, cu o
verighetă sclipind pe inelar, s-a înălţat şi s-a ridicat şi ea în picioare.
204
M. Anjelais
- O să am, am mormăit eu.
Nu ştiam ce însemna răspunsul meu.
Tocurile mici ale asistentei ţăcăneau pe podelele de lemn de
esenţă tare, în timp ce Leigh o conducea spre ieşire, apoi am simţii
brusc gustul metalic al sângelui cum mi se întindea pe limbă, tăios
şi amar. Pentru o clipă, am crezut că totul era în imaginaţia mea.
Mi-am dus mâna la gură.
- Te-ai rănit, Sphinxie? m-a întrebat Cadence cu blândeţe. Ţi-ai
muşcat buza tot timpul cât a stat idioata aia aici. Şi-a ridicat o
sprânceană. Vezi cât de uşor e să sângerezi?! Nici nu observi.
M-am ridicat brusc de pe canapea şi-am mers la baie să-mi
clătesc gura cu apă rece.
După ceva timp, a venit şi dimineaţa în care Cadence nu s-a
mai ridicat din pat şi, de-atunci încolo, a rămas în acel loc, pe
patul lui care n-avea nimic în comun cu unul de spital, înconjurat
de picturile de pe pereţi şi cu peştii înotându-i deasupra capului.
Eu şi Leigh stăteam în camera lui pe nişte scaune lipite de perete,
simţindu-ne ca într-o sală de aşteptare. El nu ne acorda nicio
atenţie, doar citea, citea, citea. A citit operele fiecărui autor
clasic de care şi-a adus aminte, chiar dacă o facea pentru a doua
oară. Cărţile se adunau pe biroul lui sub forma unor turnuleţe
înclinate, cu titlurile către noi, iar eu le verificam în mintea mea.
M e ta m o r f o z a , acelaşi exemplar pe care l-am ridicat de pe podeaua
maşinii, era în mijlocul unei grămezi. Am luat-o într-o zi şi am
încercat s-o citesc, ca să descopăr noi sensuri în ea, dar n-am
reuşit. Am citit primele trei pagini şi am închis cartea, aşezând-o
pe podea sub scaunul meu.
Leigh nu voia să se ridice de pe scaun şi nu voia să închidă un
ochi. Era o adevărată luptă s-o conving să se ridice de pe scaun
şi să meargă la baie şi, după ce făcea asta, ieşea grăbită din
cameră şi revenea la fel, tremurând din tot corpul. Se întorcea la
scaunul ei şi se aşeza, vizibil uşurată, atunci când observa că n-a
pierdut nimic şi îşi întindea mâna, încercând s-o strângă pe a lui
Cadence. Dar el şi-o retrăgea de fiecare dată şi un zâmbet firav îi
FLUTURI STRIVIŢI
205
ridica colţurile ochilor, genul acela de zâmbet pe care-1 avea când
îl amuza suferinţa altora.
- Te rog, am auzit-o implorându-1 o dată. Lasă-mă să te ţin de
mână, Cay, te rog!
- Nu, i-a spus el, iar vocea lui lipsită de emoţii suna de parcă ar
fi fost purtată de vânt.
- De ce? Te doare? l-a întrebat ea, cu buzele tremurând.
- Nu, i-a spus el categoric.
Apoi şi-a întors capul ca să se uite la mine cu ochii lui arzători.
Am ştiut imediat că voia mâna mea, nu pe cea a lui Leigh. Ochii
lui mi-o cereau. Când mi-am mutat, tremurândă, scaunul mai
aproape de patul lui şi mi-am întins mâna, a prins-o şi a strâns-o
atât de tare, că am scrâşnit din dinţi ca să nu ţip de durere. îmi
făcusem acelaşi lucru şi când stătusem în leagăne, căutând acel
sentiment care era peste puterile lui, ataşamentul faţă de altă
persoană. Acum îl căuta dublându-şi eforturile. Simţeam cum îmi
zdrobea degetele, dar m-am forţat să nu mă împotrivesc, să-l las să
mă strângă. Când, în sfârşit, mi-a dat drumul, mâna mi-era roşie,
degetele lui învineţindu-mi pielea.
Apoi şi-a întors capul şi nu s-a mai uitat la mine, lăsându-mă
să sufăr şi să mă întreb ce s-ar fi întâmplat dacă nu mi-ar fi dat
drumul, la fel cum m-am întrebat cu ani în urmă, când m-a tăiat.
Dacă mi-ar fi ţinut-o mai mult, dacă ar fi căutat mai mult, ar fi
simţit ceva? Dacă mi-ar fi strâns-o până mi-ar fi rupt oasele, s-ar
fi prăbuşit şi zidul din mintea lui? M-am holbat la mâna mea cu
pielea încă plină de semne roşii. Durerea persistentă mă bântuia şi
mă făcea să mă simt de parcă încă mă mai ţinea de mână. O oră
mai târziu, a venit asistenta şi i-a făcut o injecţie pentru durere,
adormindu-1 şi facându-1 inaccesibil. Leigh tremura pe scaun,
lângă mine.
îi eram recunoscătoare că refuza să plece din cameră. Asta
însemna că el nu mai putea să mă prindă singură. Nu mai avea
parte de momente precum cel din mansardă sau din leagăne sau
din alte locuri unde ochiul atent al lui Leigh nu putea să vadă
206
M. Anjelais
ce-mi făcea el mie. Singurul lucru pe care mai putea să-l facă era
să se holbeze la mine, aşa că asta şi făcea. Uneori, se uita la mine
ore întregi. Eu mă ascundeam după cărţi şi reviste şi mă prefăceam
că le citeam, dar nu puteam. Nu puteam să mă gândesc la altceva
decât la faptul că el avea nevoie de mine. Dar cum puteam s-o
facem dacă Leigh era tot timpul în cameră? îmi dădeam seama ca
dinţii mi se înfigeau în buza de jos; era noul meu tic nervos.
„N-ai s-o faci, asta ea, m-am gândit şi m-am oprit înainte să-mi
muşc buza. Dar câteva ore mai târziu, după ce-am vorbit cu mama
la telefon şi am răsfoit o revistă de modă fără citesc, de fapt, nimic,
am simţit gustul sângelui. M-am rănit din nou, fără să vreau.
într-o vineri, Leigh a adormit pe scaunul ei, dimineaţa devreme,
când primele raze de lumină tocmai intrau pe fereastră. Veneam
din camera mea şi am intrat încet ca să-mi ocup locul de pe
scaunul de lângă ea şi am găsit-o cu capul atârnându-i în jos şi
cu bărbia în piept. îşi ţinea mâinile în poală, iar ochii i se mişcau
încoace şi-ncolo pe sub pleoape. M-am întrebat dacă visa. Tocmai
voiam să ridic jaluzelele de la fereastra lui Cadence, când ea a
început să se agite şi a deschis ochii.
- Hei, i-am spus eu încetişor.
^ '
I
Leigh a reuşit să-mi ofere doar un zâmbet firav.
- Tocmai te-ai trezit? m-a întrebat ea, ducându-şi o mână la
faţă, de parcă ar fi putut să-şi şteargă oboseala în felul acela.
- Da. M-am aşezat pe scaunul de lângă ea. Pentru o clipă, am
tăcut amândouă.
- Sphinxie, mi-a spus ea cu o voce răguşită, cred că am nevoie
să mă întind în camera mea. Doar pentru scurt timp. I-a tremurai
vocea, apoi a adăugat: Dar nu ştiu dacă ar trebui. Nu vreau să
lipsesc dacă ...
S-a oprit şi şi-a pus mâinile pe faţă din nou, apoi şi-a trecui
degetele prin părul nepieptănat. N-am mai văzut pe nimeni atât
de epuizat până atunci.
»Nu mă lăsa singură aici“, mi-am spus în gând.
FLUTURI STRIVIŢI
207
- Du-te, i-am spus. îţi promit că te chem dacă... Mi-am simţit
vocea facându-mi-se praf şi pulbere în gât. A trebuit să fac o pauză
şi să mă concentrez înainte să continui: Dacă se-ntâmplă ceva.
- Mulţumesc, mi-a spus ea. O să stau doar puţin. Foarte puţin.
Ochii îi erau roşii din cauza lipsei de somn. în timp ce se ridica
de pe scaun şi mergea spre uşă, mi-am reprimat dorinţa de a-mi
întinde mâna după ea şi de a o prinde de mâneca bluzei, ca un
copilaş căutând ceva de care să se agaţe. în schimb, am strâns
marginea scaunului. Leigh a ieşit din cameră şi a dispărut pe hol.
Am rămas în camera întunecoasă, aşezată pe marginea
scaunului meu, cu genunchii apropiaţi şi ascultând respiraţia lui
Cadence. Era greoaie, ca şi cum îi rămăsese ceva în gât.
Şi-a deschis ochii încet şi s-a holbat la peştii pictaţi de pe tavan;
apoi s-a uitat dintr-o parte în alta ca şi cum ar fi urmărit ceva în
mişcare. Şi-a întors capul ca să mă privească, iar eu am tresărit
uşor, surprinsă dintr-un motiv inexplicabil. S-a holbat la mine.
- Hei, i-am spus eu încet, văzând că nu spune nimic. Bună
dimineaţa.
Mi-a răspuns dând din cap, cu o mişcare vagă. I-am văzut
pieptul urcând şi coborând puţin, în timp ce inspira şi expira cu
zgomot. îşi tot încleşta şi descleşta mâna.
- Vrei s-o chem pe asistentă? Ai nevoie de medicamente?
l-am întrebat, gândindu-mă pentru o secundă că nu mai putea
să vorbească, că avea dureri şi încerca să-mi comunice asta prin
încleştarea mâinii.
- Nu, mi-a spus el cu o voce răguşită, o rămăşiţă a vechii lui
voci viclene.
- Oh, bine, i-am spus.
Inima a început să-mi bată dintr-odată mai repede.
El a tăcut pentru o clipă, încleştându-şi mâna din nou. Apoi şi-a
lins buzele şi mi-a spus:
- Mama ta ţi-a spus povestea, nu-i aşa?
M-am foit puţin pe scaun, simţindu-mă ca un suspect în camera
de interogare şi m-am gândit: „Nu, nu, nu. Nu acum“. M-am uitat
>
208
M. Anjelais
către uşă. Mi-am imaginat că fugeam pe hol, strigând-o pe Leigh.
dar n-am putut să fac aşa ceva. Mâinile mi-erau lipite de scaun,
iar cu degetele strângeam atât de tare marginea încât mi s-au albii
încheieturile.
- Vorbeşti despre plan? Da, i-am spus.
A început să râdă, un râs ca un cârâit sec, şi şi-a ridicat o mân.i
ca să-şi dea la o parte părul din ochi. Iar eu m-am gândit la plan şi
la ce ar fi trebuit să facem. Ar fi trebuit să fim iubiţi, logodnici, soţi
şi să avem copii, nepoţi care să alerge în jurul mamei şi al lui Leigh
de Ziua Recunoştinţei. Şi mi-am amintit cum stăteam cu Cadenaîn leagăn în acea primă zi petrecută la el acasă şi cum îi simţeam
mâna pe piele, caldă şi umană, atingându-mă.
- Cred că nu ne mai putem căsători acum, mi-a spus el şi .»
început să râdă din nou.
- Da, i-am spus eu, muşcându-mi limba într-un efort disperai
de a mă abţine să nu plâng.
- Imaginează-ţi, mi-a spus el, cu ochii mari şi visători.
Imaginează-ţi cum ar fi. Apoi a râs din nou, pentru ultima data.
N-ai putea să-mi creşti copiii, Sphinxie, ştiu că n-ai putea. Nu
ne era scris să facem aşa ceva. A respirat superficial, apoi mi-a
explicat: Asta ne e scris să facem. Suntem sortiţi să pierim în felul
acesta. Am fost aşa dintotdeauna.
M-am imaginat ţinând în braţe un băieţel blond sau o fetiţa
blondă, un copilaş cu ochi albaştri glaciali, care nu semăna deloc
cu mine şi era strălucitor, inteligent şi înspăimântător. „Dar poate
am fi avut unul care să-mi semene“, mi-am spus şi m-am oprii
imediat. Nu puteam să gândesc aşa, mai ales în acel moment. Am
strâns mai tare marginea scaunului şi m-am concentrat să-mi
alung din minte toate gândurile despre planul stricat şi ce ar fi
trebuit să fie.
- Sphinxie, mi-a spus el, smulgându-mă din gândurile mele.
- Da? Cadence se uita la mine de parcă nu putea să mai vadă şi
altceva, iar eu mă gândeam: „Nu, nu, nu*c. Mi-au îngheţat mâinile.
- Vreau să ţin pasărea, a spus el.
FLUTURI STRIVIŢI
209
- Pasărea, am repetat eu.
Mă simţeam de parcă cineva ar fi îndepărtat o armă care mi-era
ţinută la tâmplă. Voia doar peruşul. Atât.
- Da, asta am spus, mi-a zis el nerăbdător. Sphinx, du-te şi
adu-mi peruşul.
M-am ridicat de pe scaun şi am coborât la parter, iar paşii
mei sunau mai tare ca de obicei în partea aceea liniştită a
casei. înăuntrul coliviei, Wilbur dădea din aripi, cântând ca să
sărbătorească venirea dimineţii. Am ezitat după ce am deschis
uşa coliviei, dar apoi partea adultă din mine a insistat că oamenii
sunt mai importanţi decât peruşii şi am scos pasărea, ţinând-o cu
amândouă mâinile ca să nu zboare. A ciripit şi mi-a lovit degetele
cu ciocul ei mic şi bont, în timp ce am urcat până la etaj.
- Uite-1, i-am spus lui Cadence, în timp ce intram în dormitorul
lui. I l-am dus până la pat şi i l-am aşezat lângă mâna care zăcea
pe pat, încleştându-se şi descleştându-se. Peruşul şi-a rotit capul
curios şi s-a urcat pe mâna lui Cadence, lovind cu ciocul, fără nicio
grijă, unghia de la degetul lui mare. Aici e.
- Mulţumesc, mi-a spus Cadence politicos şi şi-a îndreptat
privirea spre căpşorul păsării. S-a uitat la el pentru o clipă, cu nişte
ochi care păreau a creşte, apoi mi-a spus: Sphinxie, vreau puţină
apă.
- Da? Bine, i-am spus, sărind din nou de pe scaun.
Când am ieşit din cameră, o parte din mine ştia sigur ce avea
să se întâmple, chiar dacă nu eram pe deplin conştientă de asta în
acel moment. în timp ce coboram la parter, scoteam paharul din
bufetul bucătăriei, îl umpleam cu apă dintr-o carafa din frigider şi
urcam cu el la etaj, mă pregăteam, gândindu-mă la ce voi face când
mă voi întoarce în camera lui.
Iar când m-am întors, cu paharul în mână, am văzut exact ceea
ce ştiam că o să văd. Peruşul zăcea lângă mâna lui Cadence, cu
gâtul lui mic şi împănat sucit într-un unghi ciudat şi cu o aripă
întinsă fără vlagă.
Un ultim efort de a simţi ceva.
210
M. Anjelais
Am aşezat paharul cu apă pe noptiera lui. Ştiam că nu voia să
bea cu adevărat. Voia doar să ies din cameră, ca să rămână singur
cu pasărea şi s-o strivească cu mâinile lui. Ca să încerce, din
răsputeri şi în cel mai absurd mod, să se simtă viu măcar pentru o
ă, să simtă şi altceva în afară de propria mască împietrită.
M-am aşezat din nou pe scaun, simţindu-mă îngrozitor de
mică. El şi-a retras degetele de pe corpul păsării şi şi-a închis ochii
pentru scurt timp, înainte să-i deschidă din nou. Părea obosit,
foarte obosit. Şi cine nu ar fi, după şaisprezece ani de încercări
grele şi zadarnice?
Apoi a şuierat:
- Du-te la biroul meu şi deschide sertarul de sus.
Brusc, arma mi-a fost pusă din nou la tâmplă. Am clătinat din
cap fără să pot spune ceva şi-am simţit lacrimi fierbinţi arzându-mi obrajii. Clătinam din cap în timp ce mergeam spre birou şi
făceam ce mi-a spus, trăgând sertarul de sus şi deschizându-1 cu un
scârţâit uşor, scos de frecarea lemnului de alt lemn.
Deasupra unei grămazi de hârtii şi caiete vechi, era un banal
cuţit de bucătărie, probabil furat târziu în noapte, când Leigh şi
Vivienne nu se mai foiau prin bucătărie gătind sau făcând ceai.
Mi-am întins mâna tremurândă şi l-am ridicat, strângându-1.
Pentru o fracţiune de secundă, mi-am văzut reflexia în lamă: ochii
mei mari, gura strâmbă şi părul şaten, ca blăniţa de şoricel, încâlcit
în jurul feţei.
M-am întors ca să-l văd pe Cadence, iar el mi-a aruncat o
privire indescifrabilă, ochii lui fixându-mă ca şi cum aş fi fost
singura persoană rămasă pe faţa pământului.
- Sphinx, n-ar trebui să plângi, mi-a spus el. Nu mi-am dat
seama că asta făceam până nu mă atenţionase el. Nu când eşti pe
cale să faci ceva important.
îmi tremura şi cuţitul în mână. îmi forţam degetele prin
puterea voinţei să nu mă trădeze şi să-l ţină de mâner. El se holba
la mine, cu ochii tot mai aspri şi se pleca în faţă, ridicându-se de
pe pat, atât cât îi permitea corpul lui slăbit. Iar eu stăteam în faţa
FLUTURI STRIVIŢI
211
lui, tremurând, amintindu-mi cum mă ţinea de păr în timp ce-mi
spinteca obrazul cu lama. Mă gândeam şi la Wilbur, la cum, în
urmă cu un minut, doar un minut, mai era viu. Mă gândeam la
toate clipele în care m-am uitat în oglindă şi m-am întrebat ce
trebuia să fac cu viaţa mea, ce mi-era scris să fac.
Toate gândurile astea mi se învârteau prin minte, tot mai
repede. încet, cu mâna tremurândă, am ridicat cuţitul, ţinându-1
stabil deasupra încheieturii, chiar deasupra locului unde a fost
una din acele linii albastre îngrozitoare pe care mi le-a pictat. Şi,
pentru o fracţiune de secundă, hohotele de plâns au încetat, de
parcă mi-ar fi împietrit pieptul, ca o premoniţie a ultimelor suflări
pe care aveam să mi le dau.
- Aşa, a şoptit Cadence. Continuă, Sphinx.
„Dar nu vreau să mor“, mi-am zis şi-un hohot nou de plâns
mi-a sfâşiat gâtul, puternic şi dureros.
- De ce plângi acum? m-a întrebat Cadence, pufnind ca un
bătăuş din curtea şcolii când porecleşte pe cineva. Vocea lui era
dintr-odată plină de dispreţ, iar ochii lui arzători s-au îngustat. Nu
puteam să-i răspund, nu puteam să vorbesc. Mă holbam şi eu la el
şi încercam să-i transmit din priviri ce gândeam: „Ţin la tine, ţin
la tine, nu vreau să mori, nu vreau să moară niciunul din noi...“ De
ce naiba plângi? m-a întrebat el. Fă-o odată, Sphinx!
Ridicase vocea; era tot plină de dispreţ, dar sub acel dispreţ era
ceva sălbatic şi moale, ca o insectă care tocmai şi-a lepădat pielea
şi încă nu s-a întărit.
- Trebuie s-o faci! mi-a spus el cu o voce spartă. Nu mai plânge
şi fa-o! M-am uitat la el şi am simţit lacrimi fierbinţi curgându-mi
pe obraji. „Ţin la tine, cu adevărat, ai făcut parte din planul meu,
nu vreau să mori, nu vreau să moară niciunul din noi...“.
Era nevoie de putere pentru a muri, da, eram sigură de asta.
Cadence era destul de puternic pentru a muri, destul de puternic
pentru a trăi şaisprezece ani ca o iluzie, destul de puternic pentru
a lăsa în urmă o lume plină de întrebări fără răspuns şi de lucruri
pe care nu le putea avea.
A
212
M. Anjelais
Dar eu? Eu nu eram o iluzie. Eu nu eram o mască. în lumea
asta erau oameni pe care îi iubeam şi îi iubeam la nebunie de când
mă ştiam. întrebările pentru care voiam răspunsuri, chestiuni
de viaţă, de maturizare şi de cum să fii un om adevărat - acele
răspunsuri îmi erau la îndemână, mintea mea era deschisă şi gata
să le primească. Atunci mi-am dat seama, stând acolo, în camera
lui, cu mânerul cuţitului rece ca gheaţa în palmă, că nu eram destul
de puternică pentru a respecta planul. Nu eram destul de puternică
pentru a aparţine unui om cum era Cadence. Nu eram destul de
puternică pentru a muri.
Eram destul de puternică pentru a trăi.
- Nu pot să mor cu tine, i-am şoptit. Dar te iubesc. Te iubesc.
Ochii lui s-au mărit. Toată fiinţa lui părea să caute, să calculeze,
încerca, încerca, dar fără niciun rezultat. Degetele lui s-au mişcat
de parcă s-ar fi pregătit să prindă ceva din lumea fizică, dar nu
putea să le întindă mai departe, aşa că şi-a înfipt unghiile în
cuvertură.
- Te iubesc, i-am spus din nou, sufocându-mă.
- De ce? m-a întrebat el.
Pentru o clipă, o parte din gheaţă i s-a topit, ochii i s-au luminat
şi s-au deschis, încercând, cu disperare, să lase ceva să intre, să
treacă dincolo de peretele interior. Şi-a întins mâna cu degete lungi
şi palide după peruş, iar bătăile inimii lui aproape că i se vedeau
în ochi. Era un geniu în faţa pânzei lui, la şcoală şi o statuie vie în
orice alt loc.
Apoi a pierit, zăcând acolo, în patul acela, sub peştii din tavan,
în lumina slabă a dimineţii care umplea colţurile camerei şi părul
lui blond încâlcit. Iar ochii lui albaştri, pătrunzători şi frumoşi, nu
mai aveau nicio lumină în ei, erau, în sfârşit, umani.
Am scăpat cuţitul din mână şi, aşa, am fost amândoi eliberaţi.
Clic.
Leigh s-a întors peste o clipă, de parcă o parte din ea ar fi simţit
că fiul ei a plecat pentru totdeauna din acea cameră. A înţepenit în
pragul uşii şi s-a uitat prima dată la mine, la cum stăteam acolo cu
mâinile tremurânde pe lângă corp şi cu nişte cascade în miniatură
sub ochi. Apoi a fugit spre pat.
Aproape fără să mă gândesc, am lovit cu piciorul cuţitul, acesta
s-a rotit, ajungând sub patul lui Cadence, ascuns vederii. Am
zărit-o pe Leigh ca prin ceaţă cum îl verifica dacă mai respira, dar
era prea târziu. Apoi s-a urcat în pat, lângă el, şi i-a atins mâinile
şi faţa. L-a strâns în braţe. Plânsul ei era tăcut şi gura de-abia
deschisă. Eu şedeam pe scaun, amorţită şi mă gândeam. Cadence,
băiatul acesta pe care l-am cunoscut, care m-a tăiat, care m-a
însemnat. El era mort şi eu eram vie. Nu ştiam că am fost atinsă
de un înger?
Nu puteam să-mi iau privirea de la ochii lui deschişi, holbaţi şi
goi, cu gheaţa din ei topită, la fel ca viaţa lui. Erau doar nişte ochi
albaştri; nu mai ardea niciun foc în ei. Erau doar nişte banali
ochi albaştri - puteai să-i întâlneşti oriunde. Oare se trezea Cadence
undeva, simţindu-se, în sfârşit, împăcat şi normal? Oare era undeva,
într-un tărâm cu adevărat sfânt? Oare voi afla asta într-o zi?
Era să cad pe spate şi m-am aşezat din nou pe scaun. Mi-am
strâns genunchii la piept şi-am închis ochii. Plutind în întunericul
de sub pleoapele mele, încă-1 vedeam privindu-mă.
214
M. Anjelais
Am inspirat adânc pe nas şi am expirat pe gură, tremurând.
Eram vie.
Trăiam pentru că aşa am ales. Nu pentru că aşa a plănuit mama
mea, nu datorită lui Leigh, ci doar datorită mie şi întâmplărilor
prin care am trecut. Pentru asta eram cu adevărat sortită; aceasta
era puterea mea, acesta era scopul meu. Să trăiesc.
Mama a sosit a doua zi şi Vivienne a aşteptat-o la aeroport. A
intrat pe uşa din faţă a casei lui Leigh într-o lume haotică; Leigh
încerca să respecte toate rânduielile, dar era zăpăcită, îndurerată şi
incapabilă să facă ceva cum se cuvenea; era dezordine în toată casa,
nimeni nu ştia unde era orice lucru căutam si nu mai era de mâncare în frigider. Tot aşteptam să aud soneria şi să vină vecinii cu
mâncare. Nu asta trebuia să se întâmple? Dar Leigh nu avea vecini,
pentru că trăia pe un câmp în mijlocul pustiului. Şi, încet, mi-am
dat seama că ea se retrăsese cu fiul ei din lume, că se izolase cu
el într-un adăpost sigur unde nimeni nu putea fi rănit, în afara lor.
Când a venit mama, eu eram în curtea din spatele casei,
îngropam peruşul. Am mers până la marginea pădurii, în fundul
curţii lui Leigh, şi i-am săpat o mică groapă sub un copac înalt.
I-am culcat cu grijă trupşorul în fundul gropii, învelit cu un
şerveţel, şi l-am acoperit cu pământ, turtind maldărul cu mistria
pe care mi-am adus-o ca să-l netezesc. Era o pietricică pe pământ,
cuibărită între nişte rădăcini de copaci, şi am pus-o peste micul
mormânt, ca un semn. Mi-am dat seama că îmi plăcuse mult
pasărea aceea. Mi-am imaginat mereu, în adâncul minţii mele,
că o voi lua cu mine când mă voi întoarce acasă, dacă voi mai fi
pe această lume ca să pot face asta. N-aveam cum să mai fac asta
acum. Am simţit un suspin prizonier în piept, apăsându-mă pe
dinăuntru, dar n-am mai putut să plâng. Lacrimile îmi secaseră de
tot cu o zi înainte.
M-am întors în casă, ţinând mistria cu o mână fără vlagă, şi
le-am găsit pe mama şi pe Leigh şezând pe podeaua din bucătărie,
cu laptopul lui Leigh pe jos, lângă ele. Leigh plângea tare pe umărul
>
•>
FLUTURI STRIVIŢI
215
mamei, ca un copilaş furios; privind-o, am simţit că mă uitam la
ceva ce nu trebuia să văd, că făceam ceva necuviincios. Vivienne
stătea confuză lângă ele. După câteva clipe, s-a aplecat şi a ridicat
laptopul, punându-1 pe tejgheaua bucătăriei. M-am uitat şi am
văzut clipul cu Cadence cântând la pian oprit, îngheţat în mica lui
fereastră cenuşie. în spatele lui era fereastra de internet. Vivienne
a dat clic pe fereastra de internet ca s-o aducă în prim-plan şi să
poată ieşi, iar în scurta secundă în care a fost vizibilă şi lizibilă, am
văzut că era un e-mail: răspunsul directorului de la galeria de artă.
Mama şi Leigh s-au despărţit; Leigh a rămas încovoiată pe
podea, în timp ce mama m-a tras într-o îmbrăţişare strânsă.
- O să vină şi tata, mi-a spus ea. N-a putut să plece odată cu
mine din cauza serviciului, dar o să ajungă mâine.
- Foarte bine, am spus eu, simţindu-mă foarte ciudat.
Mama îmi vorbea aşa de familiar! în mintea ei, mă saluta după
o scurtă despărţire. Nu ştia ce era să piardă. Mi-am îngropat faţa la
pieptul ei.
- Mi-a fost tare dor de tine, mi-a spus ea, de deasupra creştetului
capului meu.
- Da, şi mie mi-a fost dor de tine, i-am şoptit.
Hainele mamei miroseau ca dormitorul meu de-acasă şi ca gelul
ei de duş cu lavandă. într-o zi îi voi spune totul. îi voi spune ce era
să mi se-ntâmple. într-o zi îi voi explica exact de ce am strâns-o
atât de tare în braţe si de ce voi trăi de-acum încolo cu fruntea sus
şi voi avea vocea puternică. Mi-am înfipt unghiile în cămaşa ei,
agăţându-mă de ea.
Apoi m-am uitat peste umărul ei şi am văzut-o pe Leigh, care
era tot pe podea, cu Vivienne îngenunchind lângă ea, spunându-i
ceva ce nu puteam auzi, cu buzele ce i se mişcau încet. Cu greu
i-am dat drumul mamei şi am lăsat-o ca s-o ajut pe Leigh, să
vorbesc despre lucruri de adulţi şi să încerc să nu plâng, apoi am
mers la etaj ca să fac curat în dormitorul în care-am stat. Scările
mi s-au părut fără substanţă sub picioarele mele în timp ce urcam
>
>
216
M. Anjelais
pe ele, parcă erau fantomele unui lucru solid. Faptul că el a murit,
iar eu nu - nu mi-a pătruns bine în minte.
Ca prin ceaţă, mi-am strâns toate cosmeticele din baia pentru
oaspeţi, am curăţat chiuveta, am scuturat prosoapele şi le-am
agăţat la locul lor şi am curăţat şi duşul. Când am plecat din baie cu
lucrurile mele îngrămădite în braţe, nu mai era nicio urmă că am
trecut pe-acolo. Mi-am şters prezenţa, ca un oaspete cuviincios.
Mi-a aruncat toate produsele de machiaj pe pat şi mi-am târât
geamantanul din debara, l-am deschis şi m-am apucat de treabă.
Mi-am împăturit bluzele şi pantalonii şi am hotărât ce pantofi
aveam să port şi pe care trebuia să-i pun în fundul geamantanului.
Am umplut şi am închis cu fermoarul toate compartimentele mici,
apoi m-am dus în debara ca să mă asigur că n-am uitat ceva. N-am
uitat nimic, mi-am împachetat totul. Am rezemat geamantanul de
perete şi mi-am făcut patul. Mi-am dat seama că nu aveam cu ce
să mă îmbrac la înmormântare.
Aparatul foto digital era singurul lucru care n-a fost în acea
cameră înainte să ajung eu şi care nu era al meu. L-am ridicat şi
m-am aşezat cu mare grijă pe patul proaspăt făcut, întorcându-1
pe toate părţile. încet, am deschis cutia şi am scos aparatul, iar
degetele mi-au plutit deasupra butonului de pornire. Voiam să văd
acele videoclipuri sau era prea devreme? Da, voiam, chiar voiam să
le văd. Am apăsat butonul şi micul ecran s-a luminat.
Când m-am uitat în memoria aparatului, mă aşteptam ca
primul videoclip să fie cel mai recent: ultimul filmuleţ cu Cadence,
terminându-şi de pictat tabloul albastru. în schimb, era un cadru
cu Cadence, stând pe scaun în faţa biroului din dormitorul lui.
Imaginea îi cuprindea doar faţa, aşa că am crezut că a pus aparatul
pe un teanc de cărţi. Când am apăsat butonul ca să pornesc
videoclipul, prima secvenţă a fost cea cu mâna lui îndepărtându-se
de aparat, după ce de-abia a început filmarea.
- Sphinxie, a spus el, şi am simţit imediat impulsul de a-i
răspunde, de a-i recunoaşte cumva prezenţa. Eu ştiu tot.
FLUTURI STRIVIŢI
217
M-am înfiorat, simţindu-1 parcă acolo, ca şi cum n-ar fi plecat
cu adevărat. Acesta a fost vechiul meu aparat foto. Ai făcut exact
ceea ce voiam să faci. îl puteam vedea cu ochii minţii: scoţându-şi
aparatul foto vechi din cutie, introducând un cârd de memorie
nou, punând aparatul foto pe masa din camera cu pianul şi ştiind
cumva ce voi face când îl voi vedea acolo. Voia să-l filmez. Si, ca un
profet ciudat, era convins că o voi face.
A început să râdă şi imaginea de pe ecran a devenit neclară,
cumva atenuată.
- Eşti o fată bună, Sphinx, mi-a spus el amuzându-se, batjo
coritor, aşa cum facea întotdeauna şi s-a lăsat pe spate în scaun,
arătând satisfăcut, cu ochii strălucitori. Şi-a scuturat capul, uitându-se la ecranul aparatului pentru o clipă şi un zâmbet vag i s-a
jucat pe faţă. Şi eşti altfel acum. Şi-a întins mâna să apese butonul
aparatului şi să încheie filmuleţul, dar s-a oprit. Incineraţi-mă, a
spus el hotărât şi şi-a întins mâna.
Videoclipul s-a terminat.
)
7
Doar cinci oameni au venit la slujba de înmormântare. Aproape
de final, a ajuns şi tatăl lui Cadence şi s-a alăturat lui Leigh, mamei
şi tatălui meu, lui Vivienne şi mie. Nu s-au privit unul pe celălalt,
în schimb, s-au uitat amândoi la ocean, unde era cenuşa băiatului
pe care îl concepuseră cândva împreună. Eu stăteam în spatele
grupului, purtând o rochie pe care mi-o adusese mama. Era simplă,
neagră, convenţională. încă o dată, eram banală.
în faţa mea, oceanul se întindea în toate direcţiile, rostogolindu-se şi schimbându-şi culorile, ca tabloul albastru al lui Cadence.
Ne-am întors acasă cu o maşină închiriată; nu era destul loc
pentru familia mea şi Vivienne în maşina mică a lui Leigh. Aveam
de gând să mai stăm doar o noapte sau două, în funcţie de ce voia
Leigh să facem, apoi am fi plecat, ne-am fi urcat în avion şi-am fi
zburat peste întinderea albastră. Stăteam pe bancheta din spate şi
mi-am rezemat capul de geam, chiar dacă-1 simţeam rece pe piele.
Era aşa de ciudat că totul se terminase, că el murise, că, în curând,
218
M. Anjelais
urma să mă întorc acasă şi nu mai aveam niciun motiv să încerc
să-mi prelungesc vizita.
Nu mai era nimeni în casa aceea care să se trezească în zori, care
să citească nişte cărţi care-mi dădeau ameţeli, care să cânte la pian
când soarele intra pe fereastră, să-şi ţină capul sus, mândru sau să
aibă ochi care ardeau ca două flăcări ascunse după gheaţă şi nu mai
era niciun geniu care să picteze.
Mi-am umezit degetul cu limba şi mi-am şters cu el fondul de
ten de pe obraz, expunând cicatricea. M-am îndreptat şi m-am
uitat la reflexia mea din oglinda retrovizoare, la linia subţire şi albă
din partea de sus a obrazului meu. Poate că n-am fost atinsă de un
înger, dar am fost atinsă de ceva. Cândva am fost însemnată de
cineva care strălucea foarte tare, dar care trăia în întuneric. Odată,
a existat un plan pentru vieţile noastre.
Dincolo de geamul maşinii, o femeie ieşea din casă, cu o poşetă
atârnându-i pe braţ, ţinând o fetiţă de mână. Le-am privit coborând
scările şi mergând spre maşina parcată pe alee. Şi mi-am amintit:
toate ovulele, toţi copiii pe care i-ar putea avea o femeie, sunt cu ea,
în ea, din clipa în care se naşte.
Copilul pe care trebuia să-l am, finalul propriului meu plan,
viitorul lumii. O fetită sau un băietei numai al meu, care într-o zi
îşi va ridica privirea spre mine şi mă va întreba de ce am un semn
pe obraz, de ce am o cicatrice. I-aş spune copilului motivul, într-o
zi, acelui copil care era acum cu mine, care a fost cu mine când am
fost însemnată, când am luat hotărâri, când ne-am dat în leagăne,
când m-a atins Cadence, când l-am privit pictându-şi viaţa pe
pânza albastră, acolo, în mansarda goală. Şi, la sfârşit, când ochii
lui au strălucit atât de tare, când m-a privit ca şi cum numai eu aş fi
fost în camera lui, când am supravieţuit. Copilul meu a fost acolo,
cu mine, în stare latentă, adormit, un ovul din milioane.
Copilul meu a fost acolo.
Cu cea mai mare recunoştinţă pentru următoarele fiinţe:
Dumnezeului meu, Care mi-a arătat viitorul şi mi-a spus să
scriu de când eram foarte tânără,
lui Barry Cunningham şi lui Imogen Cooper, fără de care
această carte nu ar exista astăzi,
mamei mele, care mi-a răspuns întrebării „Ce am făcut bine
astăzi?44 de peste o mie de ori,
tatălui meu, care m-a plimbat pe pod când i-am cerut acest
lucru,
surorilor mele, atât celor de sânge, cât şi celor adoptate, care
mi-au dat putere, m-au inspirat şi mi-au fost alături precum cele
mai bune prietene,
sufletului meu geamăn, care a stat pe veranda ei noaptea, cu
mine, şi bătrânului nostru păstor negru din alt univers,
tuturor prietenilor dragi care mi-au fost cititori, ascultători, care
au râs şi strălucit alături de mine,
fetiţei pierdute din copilăria mea, care nu ştie câte a făcut pentru
mine
şi fetiţei mele strălucitoare, în lumină - pentru totdeauna.
D o i adolescenţi se sim t atraşi unul de altul, prom işi unul
altuia încă din copilărie de către m am ele lor visătoare.
Fata este dulce, înţelegătoare şi banală. Băiatul e strălucitor,
charism atic şi cu problem e de com portam ent.
Relaţia lor e plină de suişuri şi coborâşuri, iar acestea se
transformă într-un punct
înfiorător care ar
trebui sa duca la sacrificiul suprem ..
i_
,
•
j
w
i
w
«r-
•
mm
Wm
m
• r*
rH h _: .
...
-'V
A
V
c
’ '*
•
..'I
k .
m
■-
-
«JL
A
l»
li’.<
•V
‘NV
>.trM
jpW ||Bk
editura rao
ISBN 978-606-609-766-6
786066 097666
www.rao.ro
www.r.u )books,i oni
v;
1