Knjižne ocene in prikazi
turo in materialno kulturo sežeto predstavita Aleksandra
Mistireki in Lorenzo Zamboni. Rezultate novih izkopavanj
in neinvazivnih geofizikalnih raziskav etruščanskega rečnega pristanišča Forcello di Bagnolo San Vito prinašajo
Rainer Komp, Tommaso Quirino in Marta Rapi. Gre za
manjše trgovsko središče, ki je bilo ustanovljeno v drugi
polovici 6. st. pr. n. št. in je imelo pomembno povezovalno
vlogo jadranskega območja s središči golaseške kulture
in osrednjealpskimi centri. Protourbanizem na območju
kulture Golasecca na primeru naselij Como in Castello
Ticino predstavita še Raffaele Carlo de Marinis in Stefania
Casini. V prispevku izpostavita spremembe poselitvenega
vzorca v porečju Ticina in okolici jezera Como tekom 5.
st. pr. n. št., ki se v začetku 4. st. pr. n. št. odrazi tudi v
nastanku novega središča na območju današnjega Milana.
Odsev dinamičnega dogajanja je mogoče razbrati tudi iz
objave preliminarnih rezultatov predhodnih nedestruktivnih,
geofizikalnih raziskav (starejše- in mlajše)železnodobnega
naselja na najdišču Como-Spina Verde. Te v 16. članku
povzamejo Fabian Welc, Louis Nebelsick, Carola Metzner-Nebelsick, Ines Blazer, Alessandro Vanzetti in Barbara
Grasi, ki kot najpomembnejši rezultat mednarodnega
raziskovalnega projekta izpostavijo prepoznavo objekta,
domnevno hiše retijskega tipa. Pregled železnodobnega
urbanizma v severni Italiji zaključuje prispevek Raffaelle
Poggiani Keller in Paola Rodinija, ki predstavita rezultate
novejših raziskav v osrednji Lombardiji: višinskega mladohalštatskega središča Bergamo in že povsem alpskega
naselja Parre, katerega življenje se ni drastično spremenilo
niti po historično izpričani keltski invaziji leta 388 pr. n. št.
V tretjem sklopu zbornika, naslovljenem zgodnji urbanizacijski procesi v srednji Evropi, se fokus razprav preusmeri onstran Alp. Eno najpomembnejših središč, ki ga
pravzaprav ne moremo izpustiti iz nobene resne razprave
o urbanizaciji v starejši železni dobi, je Heuneburg. Kratek
pregled tamkajšnjih dolgoletnih raziskav s poudarkom na
najnovejših dognanjih predstavijo Dirk Krausse, Leif Hansen
in Roberto Tarpini. Sledi razprava Rüdigerja Krauseja, ki
obravnava razvoj “knežjega” središča na gori Ipf v primerjavi
z bližnjim gradiščem Goldberg. Na Ipfu sicer pogrešamo
več elementov kompleksnega urbanega centra, pa vendar
je njegova dominantna, politično in ekonomsko centralna vloga nesporna. Podobno velja za moravska gradišča
Minice, Závist-Lhota in Záhořice-Vladař, ki jih v razpravi
o zgodnjem urbanizmu in povezavah med Moravsko in
severno Italijo vse od 7. st. pr. n. št. izpostavi Miloslav
Chytráček. Izjemno pomembno urbano središče v železni
dobi je tudi keltsko knežje mesto Vix-Mont Lassois, ki ga
v 21. članku obravnava Bruno Chaume. Osredotoči se na
predstavitev novih raziskav utrjenega naselja in pristanišča
ob Seni, kjer je bila z geofizikalnimi raziskavami odkrita
apsidalna zgradba, podobna tistim na vrhu Mont Lassoisa.
Naslednje izjemno naselje iz 6. in 5. st. pr. n. št. v centralni
Franciji je Bourges, ki ga predstavi Ian Ralston.
Od najbolj zahodnega (proto)urbanega središča, ki je
bilo predstavljeno tako na simpoziju v Milanu kot tudi v
pričujočem zborniku, se ob zaključku tretjega sklopa vrnemo v vzhodnoalpski prostor: Sneža Tecco Hvala sežeto
predstavi rezultate raziskav železnodobnega naselja Most
na Soči, Holger Wendling pa rudarskega središča Dürrnberg pri Halleinu, ki ga že v naslovu svojega prispevka
poimenuje “solna metropola”.
675
Zadnji, četrti sklop zbornika je najkrajši, a zato nič
manj pomemben. Nasprotno! Sklepne misli in primerjalne poglede v ločenih poglavjih podata Corinna Riva
in Simon Stoddart. Prva v svojih razmišljanjih izpostavi,
da je skrajni čas, da raziskovalno pozornost od vprašanj
izvora in začetkov urbanizacije preusmerimo v preučevanje
družbenih, ekonomskih in okoljskih sprememb (ali posledic), ki jih železnodobni procesi urbanizacije prinesejo;
drugi pa razpravlja o dolgoživih čezalpskih povezavah in
ideološkem ozadju urbanizacijskih procesov, pri čemer
je za preučevanje različnih oblik urbanizacije temeljnega
pomena (pre)poznavanje tudi podeželskega okolja mest.
Zbornik torej ponuja izčrpen pregled urbanizacijskih
procesov, ki so se odvijali južno in severno od Alp v zgodnjem prvem tisočletju pr. n. št., ter različnih metodoloških
in teoretičnih pogledov na to temo. Raznolike razprave
in predstavitve, ki so ožje geografsko zamejene, so opremljene z nazornimi ilustracijami in brezplačno dostopne
za prebiranje na spletni strani založnika.
Lucija GRAHEK
Stephan Karl: Das römerzeitliche Marmorsteinbruchrevier
Spitzelofen in Kärnten. Montanarchäologische Forschungen.
Mit Beiträgen von P. Bayer, M. Grabner, M. Hainzmann,
R. Haubner, C.A. Hauzenberger, A.G. Heiss, K. Layr, D.
Modl, W. Prochaska, S. Strobl, B. Toškan, E. Wächter, M.
Weißl und S. Wiesinger. – Fundberichte aus Österreich.
Beiheft 1. Ferdinand Berger & Söhne GmbH, Wien 2021.
ISBN 978-3-85028-951-1. 240 strani.
V začetku leta 2021 je avstrijski BDA (Bundesdekmalamt)
kot prvo knjigo v svoji novi seriji Beihefte revije Fundberichte
aus Österreich, izdal monografijo o rimskem kamnolomu
marmorja Spitzelofen nad Labotsko dolino (Lavanttal),
avtorja Stephana Karla z Inštituta za antiko Univerze v
avstrijskem Gradcu (Institut für Antike, Karl-Franzens
Universität, Graz). Knjiga je sploh prva monografija posvečena enemu od vzhodnoalpskih kamnolomov marmorja,
kamnolomov, ki so s svojo proizvodnjo ne le bistveno
določili noriško podobo mest in njihovih nekropol, marveč
tudi pomembno sodelovali pri oblikovanju spomenikov
in arhitektur panonskih mest vse tja do vključno Gornje
Mezije. V tem smislu gre torej za pomemben prelom v
tradiciji obravnavanja kamnolomov (ne le marmorja) v
srednji Evropi, in to v dveh pomembnih točkah. Najprej
v dejstvu, da gre za monografsko obdelavo enega samega
kamnolomskega območja (Steinbruchrevier, quarry complex/
landscape), kar postavlja obravnavano monografijo ob bok
redkim monografijam mediteranskih in drugih antičnih
kamnolomov – npr. Selinunt,10 Mons Claudianus,11 Mons
Porphyrites,12 Karystos,13 Bois de Lens,14 Hohe Buche bei
Andernach.15 In nato v dejstvu, da se monografija osredo-
10
11
12
13
14
15
Peschlow-Bindokat 1990.
Peacock, Maxfield 1997.
Maxfield, Peacock 2001; Peacock, Maxfield 2007.
Vanhove 1996.
Bessac, Aucher, Blanc 1996.
Mangartz 1998.
676
Knjižne ocene in prikazi
toča na arheološko in geološko zajemanje in interpretiranje
podatkov kompleksa kamnolomov, ki so razumljeni kot
proizvodni kompleksi s specifično notranjo organiziranostjo.
Če lahko ugotovimo, da monografsko objavljenih raziskav
posameznih antičnih kamnolomov oz. kamnolomskih
kompleksov doslej res ni bilo veliko, lahko prav tako
ugotovimo, da je takih objav v obliki daljših ali krajših
člankov, od pionirskih tekstov Josefa Röderja16 do npr.
objav Jean-Clauda Bessaca17 ali Anne Gutiérrez Garcie-Moreno18 neizmerno več. Pri tem opažamo prav v zadnjih
desetletjih vse večje osredotočanje avtorjev na tehnično
in logistično problematiko pridobivanja kamna, tudi v
navezavi na vprašanja oskrbe posameznih mest in trgovanja s proizvodi. Število znanih antičnih kamnolomov se
je s povečanim zanimanjem zanje zato močno povečalo,19
prav tako kot so se pojavile številne nove smeri njihovega
raziskovanja. To je bilo v začetkih usmerjeno v historična20
in epigrafska 21 vprašanja, ki so imela in imajo sicer še
vedno pomembno mesto v raziskovanju tem, povezanih s
kamnolomi.22 Posebno bogata pa je v zadnjih desetletjih
literatura, osredotočena na povezovanje izdelkov z njihovimi
proizvodnimi viri, karakteriziranje kamnin, njihovo rabo
in razširjenosti na antičnih trgih, v navezavi na poskuse
razumevanja in rekonstruiranja ekonomske dimenzije
kamene proizvodnje.23
Pomembno mesto imajo v raziskavah organiziranosti
in delovanja rimskih kamnolomskih kompleksov številni
terenski pregledi in dokumentiranje obsežnih kamnolomskih
krajin (quarry landscapes), opravljeni v zadnjih desetletjih.
Pri teh so bile poleg klasičnega terenskega pregleda (field
reconnaissance, field survey) in dokumentiranja uporabljene
predvsem klasične in novo razvite tehnike zajemanja in
organiziranja prostorskih podatkov (aerofotografija, satelitska
fotografija, uporaba GPS, GIS, v zadnjem času tudi LiDAR),
nepogrešljive za hitro in dovolj natančno dokumentiranje
obsežnih krajin.24 Največji, metodološko najbolj sistematičen in inovativen ter po rezultatih eden najplodnejših
raziskovalnih projektov te vrste – QuarryScapes,25 ki je
16
Npr. Röder 1957; Röder 1971.
Bessac 2002.
18 Gutiérrez Garcia-Moreno, López Vilar 2018.
19 Za obsežen popis do leta 2013 glej Russell 2013b
[oxrep.classics.ox.ac.uk/databases/stone_quarries_database/].
20 Dubois 1908.
21 Bruzza 1870.
22 Npr. Dworakowska 1983; Bedon 1984; Braemer 1976;
Fant 1989; Hirt 2010. Za kratek pregled razvoja zanimanja
za kamnolome glej Besac 2003.
23 Dober vpogled v raznolike tematike in razvoj kamenih
študij (stone studies) dajejo akti trienalnih srečanj združenja
ASMOSIA [http://asmosia.willamette.edu]: Proceedings
1/1988–11/2018. Za kratek pregled razvoja študij, vezanih na kamnolome, glej Gutiérrez Garcia-Moreno 2009;
za ekonomsko dimenzijo rimske trgovine s kamnom glej
Russell 2013a.
24 Npr. Long 2012; Degryse et al. 2008.
25 The QuarryScapes Project: conservation of ancient
stone quarry landscapes in the Eastern Mediterranean
[http://www.quarryscapes.no]. Projekt je izdelal 10 končnih
poročil: Deliverables 1–10.
17
potekal med letoma 2005 in 2008, je bil poleg dokumentiranja obsežnih kamnolomskih krajin osredotočen na
problematiko vrednotenja in varovanja tovrstnih ostalin
oz. na razumevanje kamnolomov kot kulturne dediščine.26
Pomemben končni rezultat tega projekta je bil leta 2008
objavljen Vodič za kamnolomske krajine,27 v katerem je bil
predstavljen model sistematičnega pristopa k predmetu
proučevanja, od njegovega empiričnega karakteriziranja,
preko razlage na mikro ravni, do ocene njegovega historičnega pomena.28 V tem modelu sta karakteriziranje in
mikroanaliza neposredno in tesno povezana ter zajemata
resurs(e), proizvodnjo, logistiko in družbeno infrastrukturo, kar vse tvori kamnolomski kompleks. V tem smislu
je mogoče razumeti tudi obravnavano monografijo.
Ta kratek uvod, ki nikakor ne želi in ne more biti
popoln, je bil potreben, da bi lahko na njegovo ozadje
ustrezno umestili in predstavili obravnavano monografijo
o kamnolomskem območju Spitzelofen. Monografija, katere izhodišče je bilo zavarovalno izkopavanje mehanske
poškodbe na območju Kalkkogla, nastale ob širitvi gozdne
ceste leta 2011, je organizirana okoli zelo natančnega
topografskega kartiranja ter arheološkega in geološkega
dokumentiranja prostora v obsegu 11,5 ha (poglavje 3,
Topographie, 39–65, Taf. 11–23), z dvema samostojnima
kamnolomskima kompleksoma (Bruchgebiet, quarry
complex) – Kalkkogel in Spitzelofen. Ta dva kompleksa
se v geomorfološkem smislu dovolj razlikujeta, da je bilo
pridobivanje masivnih marmornih blokov specifično za
eno in drugo območje, neposredno povezano z različnim
izdanjanjem plasti marmorja izpod plasti drugih metamorfnih kamnin (gnajs, sljudni skrilavec, amfibolit; Taf.
60) nad njim. Na Kalkkoglu v obliki niza kamnolomov v
isti ravnini na višini med 1060 m in 1070 m (Taf. 14–15),
na Spitzelofnu z njegovim notoričnim, ca. 12 m visokim
kamnolomskim čelom s Saxanovim napisom, v obliki
posameznih kamnolomov, nastalih drug nad drugim na
štirih višinskih stopnjah med 1030 m in 1060 m (Taf.
16–17). Z dokumentiranjem kamnolomskega območja je
bilo definiranih 47 terenskih objektov (Geländeobjekt,
GO), med njimi 18 (6 Kalkkogel + 12 Spitzelofen) kamnolomov različnih velikosti in oblik: vrezanih v pobočje
(Lehnenbruch), v obliki niše (Nischenbruch), jaškasti
(Grubenbruch). Tipologija kamnolomov, ki je tesno povezana z geometrijo produktivnih plasti, je ob vseh težavah
posploševanja tako raznolikih terenskih dejstev doživela
pomembno sistematiziranje pri J.-C. Bessacu,29 na katerega
se pri svojem določanju tipov opira tudi Stephan Karl,
pozneje dopolnjeno in shematično ustrezno prikazano v
Quarryscapes Guide.30
Kamnolomom pripadajoči kupi kamnolomskih odpadkov (Halde, spoil), pomembni za razumevanje različnih
faz kamnolomskih aktivnosti (ekstrahiranje, obdelovanje
surovih blokov in njihovo dodelovanje), ki so razvidni
predvsem v obliki odbitkov različnih velikosti, so izrazito
skrbno in natančno dokumentirani ter relativno krono-
26
Npr. Storemyr 2006; Bloxam, Heldal 2008; Bloxam 2011.
Heldal, Bloxam 2008.
28 Heldal, Bloxam 2008, 3, sl. 1.
29 Bessac 2003, 21–34.
30 Heldal, Bloxam 2008.
27
Knjižne ocene in prikazi
loško interpretirani. Njihova skromna prisotnost znotraj
severnega kamnolomskega kompleksa Spitzelofen je brez
dvoma posledica izredno strmega terena po katerem so
odpadki zdrsnili globoko po pobočju. Edini zelo dobro
ohranjeni so bili, kakor kažejo stare fotografije (Abb. 15), na
območju kamnoloma GO 38, žal z izkopavanji v dvajsetih
letih prejšnjega stoletja in leta 1930 v smislu dokumentiranja neustrezno skoraj popolnoma odstranjeni. Razlog
za njihovo obsežno deponiranje na dobrih 400 m2 veliki
terasi tako žal ni povsem jasen, bi pa ga bilo dobro vsaj
hipotetično razložiti. Dobro ohranjeni znotraj kompleksa
Kalkkogel zagotavljajo ti depoziti bistvene podatke o tamkajšnjih aktivnostih, s tem pa tudi o prostorski distribuciji
in kronološkem sosledju posameznih aktivnosti. Zdi se,
da zaradi neinvazivnosti postopkov dokumentiranja v tej
fazi raziskav kupi odpadkov niso mogli biti analizirani v
smislu velikosti marmornih odbitkov, ki jih sestavljajo,
pa vendar dajejo zabeleženi podatki vtis, da so se vse faze
proizvodnje za prevoz pripravljanih blokov odvijale znotraj
posameznih kamnolomov in ne na enem ali več skupnih
prostorov. Kar je trenutno le domneva, ki jo lahko potrdi
ali ovrže samo ustrezna analiza v prihodnosti, podpira pa jo
tudi potek ugotovljenih internih kamnolomskih poti (Taf.
13). Čeprav tovrstne analize niso bile opravljene, se zdi ta
domneva potrjena z malim izkopavanjem odpadnega kupa
kamnoloma GO 3 (Fundstelle H-10), kakor je to mogoče
sklepati po fotografijah (Abb. 82).
To malo izkopavanje je pokazalo tudi prisotnost kovaške
dejavnosti obnove orodja znotraj kamnoloma neposredno
ob kraju ekstrahiranja. Ostanki kovanja v obliki odpadlih
kovaških lusk (Hammerschlag)31 in keramičnih fragmentov
posod, 32 ki jih je mogoče funkcionalno opredeliti tudi
kot posode v katerih so kalili kovano orodje, so značilni
sledovi on site kovačij v kamnolomih. 33 Za to dejavnost
potrebno oglje so po avtorjevem mnenju pripravljali v
neposredni okolici kamnolomov, morda v oglarskih kopah,
hipotetično prepoznanih v nekaterih terenskih objektih
(Grubenmeiler, 58–60).
Kamnolomi kamnolomskega območja Spitzelofen so
vsi kamnolomi marmorja z zanimivo izjemo kamnoloma
ploščastega gnajsa GO 5, ki kronološko sicer ni določen.
Uporabljena tehnika ekstrahiranja marmornih blokov je
bila, tako kot v vseh rimskih kamnolomih z masivnimi
kamninskimi plastmi, izsekovanje ozkih in globokih žlebov
(Schrämgräben, channels) in horizontalno ločevanje blokov
od osnove z uporabo železnih klinov. Vsi ti postopki so
pustili na ohranjenih površinah kamnoloma značilne sledove
uporabljenega orodja – predvsem težkega dvokoničastega
krampa (Doppelspitzschlägel, pick) in železnih klinov (Keile,
wedge). Samo kamnolom GO 39 kaže obliko odstranjevanja
z naravnimi razpokami oblikovanih blokov (Schälbruch)
s tehniko vzvoda (levering), ki na stenah kamnoloma
ne pušča sledov orodja. Prav sledovom ekstrahiranja oz.
sledovom orodja na stenah in v enem primeru (GO 38)
31 Poglavje 6.1.4, avtor Daniel Modl. Obsežnejši članek
Karl, Modl, Strobl et al. 2021.
32 Poglavje 6.1.3, avtor Christoph A. Hauzenberger.
Keramika datirana v 1. pol. 1. st.
33 Glej podpoglavje 6.1.9, Schmiedeesse und Ambossplatz, 92–94.
677
tudi na dnu kamnoloma je posvečeno celotno poglavje
(Schrämspuren, 67–75) in sploh velika pozornost. Objava
ne pušča nobenega dvoma, da gre pri dokumentiranju teh
sledov na Spitzelofnu za doslej najbolj natančno, tridimenzionalno dokumentiranje kateregakoli antičnega kamnoloma
sploh (Taf. 24–34), kar prinaša nekaj pomembnih rezultatov.
Ugotovitev visoke stopnje uniformiranosti sledov, kar kaže
na uporabo enakega pristopa k ekstrahiranju blokov skozi
ves čas delovanja kamnolomov, in na osnovi teh sledov
določitev velikosti izsekanih blokov. Na Spitzelofnu so bili
pridobivani bloki debeline 15 do 69 cm in dolžine 82 do 440
cm, ti zadnji nedvomno namenjeni izdelavi arhitekturnih
členov. Prav monolitni bloki te velikosti so morda eden od
pomembnih razlogov za odpiranje kamnolomov tako visoko
nad dolinskimi naselji.
Orodja, uporabljana v kamnolomu, so bila na Spitzelofnu
odkrita v presenetljivo velikem številu, žal ne vedno v nepoškodovanem stratigrafskem kontekstu. Kar deset je med
njimi težkih dvokoničastih krampov (Doppelspitzschlägel)
(težkih od dobrih 3 do 4,5 kg), 15 železnih klinov (Setzkeile),
2 enojna krampa (Setzschlägel), 1 težko kladivo – macola
(Vorschlaghammer), 2 železni lomilki (Brechstange) in 2
ploščati dleti (Vollschaftmeißel). Posebna pozornost raziskovalcev34 je bila namenjena metalografskim analizam enega
od koničastih krampov, pri katerem so raziskali možnost
kovaškega spajanja več volkov za doseganje ustrezne teže
izdelka in sledov kaljenja v obliki prisotnosti martenzita
na obeh konicah predmeta. Rezultati analiz ne v enem ne
v drugem primeru niso bili nedvoumni.
Kamnolomsko območje Spitzelofen je bilo že od zgodnjega 19. stoletja deležno posebnega zanimanja, predvsem
zaradi visoke kamnolomske stene s Saxanovim napisom
na njej. Temu je v monografiji posvečena posebna študija
Manfreda Heinzmanna (Die “Steinbruchgottheit” Sax(et)
anus im Ostalpenraum, 129–140), v kateri avtor obravnava
vse znane tovrstne napise v imperiju. Stena je bila dolgo
časa interpretirana kot svetišče Silvana in bila že leta 1890
spomeniško zaščitena. Zaradi prostega rudarskega delovanja
Antona Deutschmanna na območju “svetišča”, katerega
posledica je bil izkop tunelskega okna v spodnjem delu
kamnolomske stene, je bilo leta 1890 komisijsko določeno
zaščiteno območje historičnega spomenika, v komisijskem
zapisniku pa sploh prvič ugotovljeno, da gre za ostanke
rimskega kamnoloma in ne svetišča.35 Ostanki te atraktivne, vendar zgrešene interpretacije, se danes vežejo le še
na malo stransko nišo GO 45, v kateri naj bi morda bilo
malo svetišče, ki ga po mnenju avtorja brez arheoloških
izkopavanj ni mogoče potrditi. Tam odkrito horizontalno
okroglo ležišče (Taf. 39) je sicer mogoče interpretirati tudi
kot sled naprave za dela v kamnolomu.
Po zavarovanju historičnega spomenika je lastnik zemljišča
Ludwig Theodor Schütte zgradil do stene z napisom ogledno
pot – “Promenadenweg” in celoto odprl za obiskovalce, kar
posredno kaže na zgodnje zanimanje javnosti za spomenik.
Prva arheološka izkopavanja je v kamnolomu med letoma
1909 in 1930 opravil njegov naslednik Gudmund Schütte
na ploščadi pod steno z napisom (GO 38), končala pa so
34 Roland Haubner in Susanne Strobl, Metallurgische
Untersuchungen eines Doppelspitzschlägels, 109–113.
35 Glej Anhang 13.3, 169-170.
678
Knjižne ocene in prikazi
se z izkopavanjem Franza Jantscha leta 1930 in se pozneje
niso nadaljevala. Celotna zgodovina dogajanj na Spitzelofnu
pred prvimi raziskavami, kakor tudi zgodovina raziskav, je
v monografiji detajlno predstavljena, skupaj z zadevnimi
dokumenti v prilogah, v 2. poglavju – Forschungsgeschichte
und Erschließung.
Arheološki in geološki kontekstualizaciji kamnolomskega
območja Spitzelofen je avtor namenil predvsem uvodno
poglavje, ki prinaša še posebej koristen ažuriran popis znanih rimskih kamnolomov marmorja v jugovzhodnih Alpah
ter opis rimskih naselij v Labotski dolini. Temu je dodana
odlična, na novo zarisana karta nahajališč marmorja v
tem delu Koroške (Taf. 2, delo Kathrin Layr), opremljena
z distribucijo znanih marmornih izdelkov. Vsaj v dveh
smereh zahteva ta karta dodaten razmislek – o možnostih
obstoja drugih, še neznanih antičnih kamnolomov na
tem območju, kar kot možnost navaja tudi avtor, in o
razlogih odpiranja kamnoloma Spitzelofen tako visoko v
gorah. Veliko število historičnih kamnolomov, prav tako
označenih na karti, je v tem oziru še posebej vznemirljivo.
Ali je mogoče kamnolomsko območje Spitzelofen vezati
na lastnike rimske vile v Allersdorfu, kakor je v enem
od svojih javnih predavanj36 nakazal avtor, trenutno ni
dokazljivo.
V zaključnem 11. poglavju (Diskussion und Fazit,
141–147), v katerem povzema rezultate posameznih analiz
in jih ustrezno interpretira, avtor naslavlja nekaj ključnih, v marsičem še odprtih vprašanj. Poudarjeno omenja
prednosti tega kamnolomskega območja, ki po zaključku
rimskih aktivnosti skoraj ni doživelo pomembnejših
posegov, kar je sicer splošna značilnost drugih antičnih
kamnolomov. Pri čemer kot edino novoveško/moderno
aktivnost omenja na Kalkkoglu dokumentirane apnenice
oz. pridobivanje apna, kar je vrhu nedvomno tudi dalo ime.
Eno osnovnih vprašanj kamnolomov nasploh je kronološka določitev njihovega delovanja. Medtem ko so začetki
pridobivanja marmorja na Spitzelofnu prepričljivo postavljeni
v prvo polovico 1. st., je zaton te dejavnosti po vrhuncu v
2. in morda začetku 3. st. (določeno po nekaterih izdelkih),
po analogijah v celotnem jugovzhodnoalpskem prostoru
postavljeno v 4. st. Samo ciljna arheološka izkopavanja
lahko to kronološko domnevo potrdijo ali ovržejo. Mala
izkopavanja na robu kamnoloma GO 38 so pokazala, kako
ključni so lahko za razumevanje dogajanja v kamnolomu
tako zbrani podatki. Presenetljivo so namreč razkrila krajšo
obnovo kamnolomskih aktivnosti v 8.–9. st., razloženo v
povezavi z izdelavo takratne cerkvene opreme.
Glede notranje organizacije kamnolomskega območja
in njegovega upravljanja analize niso pripeljale do zanesljivih ugotovitev, tako da se tozadevne hipoteze opirajo na
primerljive podatke iz drugih mediteranskih kamnolomov.
To velja tako za mesto sezonskega bivanja specializiranih
in njihovih podpornih delavcev, ki ni bilo nedvoumno
ugotovljeno, kot npr. za vprašanje obsega sočasnih ka-
36 Predavanje: S. Karl, M. Ranzinger, K. Bredies, Das
römerzeitliche Marmorsteinbruchrevier Spitzelofen. Mathematisch gestützte Wegfindung des Steintransportes in das
Lavanttal (Archäologie im 21. Jahrhundert – Fragen und
Methoden einer modernen Geisteswissenschaft, Hauskolloquium in Institut für Archäologie, 22. Juni 2018, Graz).
mnolomskih aktivnosti v posameznih fazah delovanja
kamnolomov, povezanega z vrsto naročil.
Pomembno, doslej še nerešeno vprašanje, so proizvodi
Spitzelofna. Dosedanje dokaj skromne analize izdelkov v
smislu karakterizirnja marmorja iz katerega so izdelani
(analize pokojnega Haralda W. Müllerja), so pokazale
regionalen pomen Spitzelofna. Pri čemer je treba upoštevati, da je bil vzorec analiziranih spomenikov majhen in
selektivno pristranski v korist nagrobnih spomenikov. Samo
obsežna analiza in karakterizacija marmornih izdelkov na
območju Norika bo dala jasen odgovor na ključno vprašanje proizvodnih središč (kamnolomov) in njihovih trgov
za različna naročila v posameznih obdobjih od začetka 1.
do vključno 4. stoletja. Rezultati analiz marmorja s Spitzelofna, ki sta jih opravila Walter Prochaska in Kathrin
Layr (Analysen des Spitzelofener Marmors, 123–128),
dajejo upanje v možnost ločevanja marmorjev iz različnih noriških kamnolomov. Kombinacija analize stabilnih
izotopov 18O, 16O, 13C in 12C z analizo slednih elementov
in tekočinskih vključkov (fluid inclusions) je omogočila
dokaj dobro ločevanje nekaterih najpomembnejših noriških marmorjev – Gummern, Spitzelofen, Salla, Pohorje.
Še posebej veseli v tej analizi uspešna ločitev marmorja
iz Gummerna od marmorjev s Pohorja, kar sicer ne velja
povsem za ločitev marmorja iz Gummerna od marmorja s
Spitzelofna. Za uspešnost določanja posameznih virov oz.
proizvodnih središč je zato kot dodatno analitično orodje
nujna formalna analiza izdelkov.
Avtor je monografijo o Spitzelofnu opremil s podnaslovom Montanarchäologische Forschungen, s čimer se
je priključil dolgi tradiciji označevanja tega študijskega
področja v nemško govorečem okolju. V zadnjih letih
skuša predvsem Thomas R. Stölner37 oznako Montanarchäologie (mining archaeology, arheologija rudarstva), ki
terminološko izhaja iz latinske res montanorum, razširiti
na celoten proizvodni cikel (chaîne opératoire) pridobivanja
in oblikovanja naravnih surovin oz. na vse raznovrstne
analize in postopke, potrebne za celovito razumevanje
tega področja arheologije. V drugih znanstvenih okoljih
je v rabi drugačno označevanje, ki zajema bolj ali manj
iste vsebine – industrijska arheologija ali, nam ljubše,
arheologija proizvodnje.
Stephan Karl je s sodelavci sestavil odlično, natančno
in dosledno objavo in predstavitev vseh možnih aspektov
skoraj povsem neinvazivno pridobljenih podatkov na obsežnem kamnolomskem območju Spitzelofen in jih predstavil
na ozadju današnjega poznavanja kamnolomov rimskega
imperija. Objavljeni rezultati omogočajo sploh prvič natančen vpogled v tipično alpsko kamnolomsko območje in
pričakovati je, da bodo tovrstnih analiz deležni tudi drugi,
po svoji proizvodnji pomembnejši noriški kamnolomski
kompleksi. Samo želeti si je, da bi jih spremljale obsežne
karakterizacije njihovih proizvodov, vključno z elementi
arhitekture, ki so bili v dosedanjih študijah skoraj povsem
pozabljeni.
37
Stölner 2008; Stölner 2014.
Knjižne ocene in prikazi
BEDON, R. 1984, Les carrières et les carriers de la Gaule
romaine. – Paris.
BESSAC, J.-C. 2002, La carrière romaine de L‘Estel près
du Pont du Gard. – Gallia 59, 11–28.
BESSAC, J.-C. 2003, L’extraction des pierres de taille et des
roches marbrières dans l’Antiquité: les principales stratégies d’exploitation. – V: Marbres en Franche-Comté, Actes
des Journées d’études, Besançon 1999, 21–34, Besançon.
BESSAC, J.-C., M.-R. AUCHER, A. BLANC 1996, La pierre
en Gaule narbonnaise et les carrières du Bois des Lens
(Nîmes) : histoire, archéologie, ethnographie et technique. –
Journal of Roman archaeology. Supplementary series 16.
BLOXAM, E. 2011, Ancient quarries in mind: pathways
to a more accessible significance. –V: New approaches
to stone mines and quarries: materials and materiality,
World Archaeology 43.2, 149–166.
BLOXAM, E., T. HELDAL 2008, Identifying heritage values and character-defining elements of ancient quarry
landscapes in the Eastern Mediterranean: an integrated
analysis. – QuarryScapes deliverable 10 [http://www.
quarryscapes.no/text/Publications/QS_del10_wp8_reportH.pdf ].
BRAEMER, F. 1976, Les marbres des Alpes occidentales
dans l’Antiquité. – V: Actes du 96e Congrès national des
Sociétés savantes, Toulouse 1971, section d’archéologie et
d’histoire de l’art, 273–286, Paris.
BRUZZA, L. 1870, Iscrizioni dei marmi grezzi. – Annali
dell‘Instituto di Corrispondenza Archeologica 42, 106–204.
DEGRYSE et al. 2008 = P. Degryse, T. Heldal, E. Bloxam, P.
Storemyr, M. Waelkens, Ph. Muchez 2008, The Sagalassos
quarry landscape: bringing quarries in context. – V:
Sagalassos VI, Geo- and Bio-Archaeology at Sagalassos
and its Territory, 261–290, Leuven.
DUBOIS, Ch. 1908, Etudes sur l’administration et l’exploitation
des carrières (marbre, porphyre, granit, etc.) dans le
monde romain. – Paris.
DWORAKOWSKA, A. 1983, Quarries in Roman provinces. – Warsaw.
FANT, J. C. 1989, Cavum Antrum Phrygiae. The Organization and Operations of the Roman Imperial Marble
Quarries in Phrygia. – BAR. International Series 482.
GUTIÉRREZ GARCIA-MORENO, A. 2009, Roman quarries in the northeast of Hispania (modern Catalonia).
– Tarragona.
GUTIÉRREZ GARCIA-MORENO, A., J. LÓPEZ VILAR
2018, La cantera de El Mèdol (Tarragona). Técnicas,
organización y propuesta de evolución de la extracción
del material lapídeo. – V: A. Gutiérrez Garcia-M., P.
Rouillard (ur.), Lapidum natura restat. Canteras antiguas de la península ibérica en su contexto (cronología,
técnicas y organización de la explotación), Documenta
31 (Collection dala Casa de Velázquez 170), 67–79.
HELDAL, T., E. BLOXAM 2008, QuarryScapes guide
to ancient Stone quarry landscapes: documentation,
interpretation, and statement of significance, Work
Package 9, Deliverable No. 11 [www.quarryscapes.no/
guide_content_text.php].
HIRT, A. M. 2010, Imperial mines and quarries in the
Roman world. Organizational aspects, 27 B.C.–A.D.
235. – Oxford classical monograph series.
KARL, S., D. MODL, S. STROBL et al. 2021, Untersuchungen von Hammerschlag aus einer Schmiedeesse im
679
römerzeitlichen Marmorsteinbruchrevier Spitzelofen
in Kärnten, Österreich. – Berg- und Hüttenmännische
Monatshefte 166, 370–378 [https://doi.org/10.1007/
s00501-021-01123-0].
LONG, L. E. 2012, Marble at Aphrodisias: The Regional
Marble Quarries. – V: C. Ratté, P. De Staebler (ur.),
Aphrodisias Regional Survey: Special Studies, Aphrodisias
Final Reports, 165–201.
MANGARTZ, F. 1998, Die antiken Steinbrüche der Hohen
Buche bei Andernach. Topographie, Technologie und
Chronologie. – Vulkanpark-Forschungen 1 (Andernacher
Beiträge 13), Mainz.
MAXFIELD, V. A., D. PEACOCK 2001, The Roman Imperial
Quarries. Survey and Excavation at Mons Porphyrites,
1994–1998, Vol. I: Topography and Quarries. – London.
PEACOCK, D., V. MAXFIELD 1997, Mons Claudianus Survey and Excavation 1987–1993, Vol. I: Topography and
Quarries. – Fouilles de l‘Institut français d‘archéologie
orientale du Caire 37.
PEACOCK, D., V. MAXFIELD 2007, The Roman Imperial
Quarries. Survey and Excavation at Mons Porphyrites
1994–1998, Vol. 2: The Excavations. – London.
PESCHLOW-BINDOKAT, A. 1990, Die Steinbrüche von
Selinunt. Die Cave di Cusa und die Cave di Barone. –
Mainz am Rhein.
RÖDER, J. 1957, Die antiken Tuffsteinbrüche der Pellenz.
– Bonner Jahrbücher 157, 213–271.
RÖDER, J. 1971, Marmor Phrygium. Die antiken Marmorbrüche von İscehisar in Westanatolien. – Jahrbuch
des Deutschen archäologischen Instituts 86, 253–312.
RUSSELL, B. 2013a, The Economics of the Roman Stone
Trade. – Oxford.
RUSSELL, B. J. 2013b, Gazetteer of Stone Quarries in the
Roman World. Version 1.0. [http://oxrep.classics.ox.ac.
uk/databases/stone_quarries_database/]. (Dostop /
Accessed 10-08-2021).
STÖLNER, R. T. 2008, Montan-Archaeology and Research
on Old Mining. Just a Contribution to Economic History? – V: Ü. Yalçın (ur.), Anatolian Metal IV. Der
Anschnitt, Beiheft 21, 149–178.
STÖLNER, R. T. 2014, Methods of Mining Archaeology
(Montanarchäologie). – V: B. W. Roberts, C. P. Thornton
(ur.), Archaeometallurgy in Global Perspective. Methods
and Syntheses, 133–159, New York.
STOREMYR, P. 2006, Reflections on conservation and
promotion of ancient quarries and quarry landscapes.
– V: Conservation of Ancient Stone Quarry Landscapes
in the Eastern Mediterranean, Proceedings to the first
QuarryScapes Symposium, October 15 - 17 2006, Antalya,
Turkey, 31–35, Antalya
[https://www.academia.edu/1764795/Reflections_on_conservation_and_promotion_of_ancient_quarries_and_quarry_landscapes].
VANHOVE, D. 1996, Roman Marble Quarries in Southern
Euboea and the Associated Road Networks. – Monumenta
Graeca et Romana 8.
Bojan DJURIĆ