Migráció a 21. században
Migráció a 21. században
Szerkesztette:
Tarrósy István – Glied Viktor – Vörös Zoltán
Pécs, 2016
A kötet megjelenését támogatta a Pallas Athéné Geopolitikai Alapítvány
Migráció a 21. században
Szerkesztette: Tarrósy István – Glied Viktor – Vörös Zoltán
Szakmai lektor: Póczik Szilveszter
Második kiadás.
A 2014-ben megjelent Migrációs tendenciák napjainkban című, az Európai Integrációs Alap/Belügyminiszérium által finanszírozott EIA/2013/3.7.5. azonosítószámú
„Migrációs tendenciák napjainkban” nevű projekt keretében készült kötet bővített,
javított kiadása.
Jelen kötetben foglalt nézetek a szerzők és szerkesztők nézetei, azok semmiképpen sem tekinthetők az
Európai Bizottság vagy a Belügyminisztérium hivatalos állásfoglalásának; sem az Európai Bizottság,
sem a Belügyminisztérium nem tehető felelőssé
azokért, illetve a kötetben foglaltakért.
Borító, design, tördelés: IDResearch Kft.
Nyomda: Molnár Nyomda, Pécs
Kiadó: IDResearch Kft. / Publikon Kiadó
ISBN: 978-615-5457-65-4
Minden jog fenntartva!
© Szerzők, 2016
© IDResearch Kft./Publikon Kiadó, 2016
A kötet szerzői jogi védelem alatt áll, a kiadványt vagy egyes részeit felhasználni,
másolni, sokszorosítani, továbbadni kizárólag a kiadó engedélyével lehet.
www.publikon.hu
Tartalom
I. Bevezetés
Elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez
Tarrósy István
9
II. A nemzetközi migráció vizsgálatának kitüntetett aspektusai
A nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai
L. Rédei Mária
29
A nemzetközi migráció jogi aspektusai, különös tekintettel
a legális migráció szabályozására az Európai Unióban
Mohay Ágoston
45
Globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből
Szabó Gábor
67
A nemzetközi migráció gender aspektusai.
Nemi szerepek változása, a migráció feminizációja
Bagi Judit
87
Nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság
Póczik Szilveszter
103
III. A nemzetközi migráció jelensége és tendenciái az egyes földrajzi térségekben
Indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra
141
Szalai Éva Emese
Migrációs trendek Kínában és Délkelet-Ázsiában
Vörös Zoltán
165
Latin-amerikai migrációs körkép
Soltész Béla
187
Észak-Amerika a nemzetközi migrációban
Pólyi Csaba
203
Afrikai migrációs folyamatok
Tarrósy István
231
6 | tartalom
Migrációs kihívások az Európai Unióban
Glied Viktor – Keserű Dávid
259
Ázsia és Európa szorításában – migráció a Balkánon
Kitanics Máté – Pap Norbert
295
Az európai iszlám és a muszlim bevándorlás kérdése Kelet-Közép-Európában
Pap Norbert – Kitanics Máté
311
A posztszovjet térség migrációs mintái
Faludi Julianna
329
Migrációs helyzetkép Magyarországon
Kováts András
349
IV. Összefoglalás
Összefoglalás
Glied Viktor
369
Név- és tárgymutató
A szerzőkről
373
379
Első fejezet
Bevezetés
Elméleti megfontolások
a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez
Tarrósy István
Absztrakt
A bevezető fejezet interdiszciplináris megközelítésben áttekinti a történeti
távlatban sokszor egymásnak feszülő elméleti elképzeléseket, és egyfajta szintézisét kínálja a legfontosabb migráció- és integrációelméleteknek. Szándéka,
hogy a Grevi megfogalmazásában „interpolárisnak” minősíthető transznacionális globalizmus különböző aktorai és a közöttük lévő interakciók keretében
elmélkedjen. A bevezető kitüntetetten fontosnak tartja a multikulturalizmus
ideológiáival való szembenézést, különösen, hogy pozitívumai ellenére az
amerikai, francia és német modellek érvényessége az elmúlt években megkérdőjeleződött. A szöveg utolsó része jelen könyv célkitűzéseit, szerkezeti
felépítését, módszertanát és eszközrendszerét foglalja össze.
Abstract
This introductory chapter presents an interdisciplinary overview of the often
competing theoretical approaches in a historical context, offering a synthesis
of the major migration and integration models. It intends to lead its arguments
within the framework of the actors and interactions of the transnational globalism
that can be characterized as � interpolar’, drawing upon the works of Grevi. The
chapter deems it significant to face that the ideologies of multiculturalism, in
particular, as despite their positive aspects, the validity of the American, French
and German models has been challenged in recent years. The last paragraphs
of the introduction tell the reader about the aims and objectives, as well as the
structure, methodology and educative tools of the book.
Kulcsszavak: népességnövekedés, regionális egyenlőtlenségek, biztonság, migráció és fejlődés,
transznacionális kapcsolatok, migrációs hálózatok, multikulturális modellek, poszt-multikulturális
társadalom
Keywords: demography boom, regional inequalities, security, migration and development,
transnational linkages, migration networks, multicultural models, post-multicultural society
10 | tarrósy istván
Bevezető gondolatok
Az emberiség történetének kezdettől fogva elmaradhatatlan része a vándorlás, a
történelem lényegében vándorlások és vándorok története. Az emberek vándorlása, vagyis a migráció egyik jellegzetessége az, hogy az őshonos és bevándorló
embercsoportok egymással kapcsolatba lépve kommunikációt folytatnak, s ennek
eredményeként a vándorok a helyi közösségekbe befogadást nyernek. A vándorlás
olykor konfliktusokkal jár és történelmi és elméleti nézőpontokból vizsgálható
kultúrfilozófiai, politikatudományi, szociológiai, antropológiai, (nemzet)gazdasági
és (nemzet)biztonsági kérdések sorát veti fel. Ezek megválaszolására különböző
magyarázatok születtek, amelyek, bár sok esetben csak részigazságokkal szolgálnak,
lehetőséget kínálnak a folyamatok, szereplők és kapcsolataik makró- és mikro-szinten rendszerszerű értelmezéséhez. Könyvünk bevezető fejezete hasznos elméleti
megfontolásokat tekint át azzal a szándékkal, hogy a kötetben bemutatott jelenségek, folyamatok, trendek és tendenciák könnyebben megértését elősegítse. Itt nem
célunk, hogy a nemzetközi migráció elméleteinek átfogó összefoglalóját nyújtsuk,
táblázatok, ábrák, és infoboxok segítségével mégis kísérletet teszünk egyfajta rendszerezésre, ahogy az 1. számú táblázatból és a 3. számú infoboxból is kitűnik. Főként
arra szeretnénk rávilágítani, mennyire fontos az interdiszciplináris megközelítés,
ha a migráció egyes aspektusait, főként regionális társadalomföldrajzi jellemzőit és
nemzetközi vonatkozásait elemezzük.
Népességrobbanás, regionális egyenlőtlenségek, biztonság
A 20. század második felében bekövetkezett példátlan népességrobbanás következtében a nemzetközi migráció jelentős globális kihívássá vált, a Föld egésze számára tette fel a kérdést: „mi lesz a váratlanul megduplázódott embertömeg jövője?” (Szabó A.,
2006: 43). Ha „földünket egy intelligens idegen lény látogatta volna meg 1900-ban,
majd száz évvel később újra, a leglátványosabb változást minden bizonnyal az
emberek és a városok növekvő számában, illetve a bolygó egyéb életjelenségeiben
látta volna” (McNeill, 2002: 35). A történeti távlatból folytatott vizsgálódás ijesztő
számokat mutat (ld. 1. és 2. ábrák): 1825-ben körülbelül 1 milliárd ember élt a Földön,
1900-ban 1,63 milliárd, 1925 körül a szám elérte a 2 milliárdot, azaz egy évszázad
leforgása alatt a lakosság megkettőződött. Az ezt követő „fél évszázadban (1925-től
1976-ig) ismét megduplázódott, és így lett 4 milliárd. Ez a szám 1990-ben elérte az
5,3 milliárdot” (Kennedy, 2002: 31), 2000-ig pedig 6 milliárdra nőtt. Az ENSZ népesedési adatai szerint (UN Population Division) ma, 2014-ben, több mint 7,2 milliárdan
élünk a bolygón.
Már az is súlyos kérdéseket vetne fel, ha a Földön élő emberi közösségek világszerte ugyanolyan mértékben gyarapodnának, és hasonló ütemben élnék fel a sok esetben véges erőforrásokat. Ehelyett azonban regionális egyenlőtlenségeket látunk, „a
különböző népek igen eltérő demográfiai sajátosságokat mutatnak, egyesek gyorsan
elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez | 11
1
A migráció fogalma
A migráció latin eredetű szó, melynek jelentése „vándorlás”, „helyváltoztatás”,
„elvándorlás”, „elköltözés”; a lakosság tömeges lakóhelyváltoztatása egy országon belül vagy áttelepülése egyik országból a másikba (Bakos, 1994: 497).
A vándorlás egyéni vagy csoportos akarat eredménye, amelyet az általános
társadalmi, gazdasági, politikai folyamatok, az egyéni szándék és a mindennapok történései együtt, egyszerre határoznak meg (Rédei, 2007: 13).
A migráció az emberi történelem folyamán mindenkor jelen lévő népmozgalom, amelynek során kisebb vagy nagyobbszámú népesség földrajzi tekintetben elmozdul, átmenetileg vagy véglegesen szálláshelyet, települési területet
változtat. A fogalom egyfelől a meghatározott területről való kivándorlás,
másfelől egy másik területre való bevándorlás teljes esemény- és hatástörténetét, valamint mechanizmusait öleli fel. Elemeinek, részeinek tekinthetjük:
a vándorlás (utazás) közbeni jellemző eseménysorokat,
• az új területen történő letelepülést,
• a rendszerszerint számszerűleg fölényben lévő honos népességgel kialakuló egyéni és csoportos kapcsolatokat,
• a bevándorlók belső kapcsolatrendszerének szerveződését (például a kisebbségképződést),
• a honos népességnek a jövevényekhez való viszonyát,
• saját belső viszonyaiban a migráció eredményeként létrejövő változást,
• a bevándorláshoz rövid és hosszú távú alkalmazkodást,
• az igazgatási és rendészeti feladatok ellátását,
• bevándorlás-politika kialakítását (Póczik, 2008: 78-79).
szaporodnak, mások lélekszáma stagnál, ismét másoké pedig kifejezetten csökken”
(Kennedy, 2002: 30). Sokak szerint a gazdaságilag és technológiailag fejlett világ maga
teremtette a globális egyenlőtlenségeket, melyek „demográfiai kísérőjelensége”
fenyegető kihívás a Föld egészére nézve (Póczik, 2008: 35). A népességnövekedés kétségkívül a globalizáció korának nevezhető 20. század egyik meghatározó jelensége,
amely tömeges népességmozgásokat, modern népvándorlásokat (Wetzel, 2011: 9) és
ezzel járó éles konfliktushelyzetek eredményezett.
A számos elméleti megközelítés közül leginkább a világrendszer-elmélet törekszik a globális egyenlőtlenségek magyarázatára. Az 1970-es években Immanuel
Wallerstein munkássága nyomán kibontakozó elemzésmód, amelyben „a nemzetállam helyett egy új keret, a »világrendszer« vált kiindulóponttá” (Wallerstein, 2010:
12 | tarrósy istván
44), felforgatta a korábban bevett gondolati sémákat: A világrendszer két típusa a
világbirodalom és a világgazdaság. Míg a birodalomra a központosított politikai irányítás jellemző, addig a világgazdaságban különböző hatalmi központok „versengenek egymással, s a javakat a piaci mechanizmuson keresztül osztják el” (Egedy, 2011:
23). A kapitalista piac által teremtett globális világgazdaság szerkezete, a centrum és
a periféria kettőssége a tőkék, áruk és szolgáltatások áramlása mellett a munkaerő
nemzetközi vándorlását is befolyásolja. A nemzetközi térben zajló globális folyamatok
közül a társadalmi változások egyik legizgalmasabb együttesét a „köztes” régiók, az
úgynevezett félperiféria feltörekvő gazdaságokként jellemezett szereplői mutatják
fel. Ezek dinamizmusa nagy eséllyel alakíthatja át a rendszer egészét is (Tarrósy, 2011),
az átalakulás pedig értelemszerűen a nemzetközi migrációra is hatással bírhat. A ki-,
illetve bevándorlása során a vándorok számukra a korábbinál kedvezőbb lehetőségeket kínáló helyekre igyekeznek. Az urbanizációs robbanás a világgazdasági periféria
és félperiféria országaiban még ma is zajlik, a népesség vidékről a városokba özönlik,
másrészt a gazdaságilag, technológiailag kevésbé fejlett országokból elsősorban a
fejlettebbek, a „Globális Dél” országai felől a fejlett „Észak” országai felé törekszik.
A ma és a közeljövő migrációs mozgásaiban a félperiféria feltörekvő országai is egyre
vonzóbbak, a „Globális Dél” hatalmi centrumai (félperiféria-centrumok) is egyre
erősödő szívóhatást gyakorolnak a migránsokra. Délkelet-Ázsiában Malajzia, DélKorea és Tajvan is egyre népszerűbb „déli” célországok, akárcsak Latin-Amerikában
Brazília, Argentína és Venezuela, vagy Afrika szubszaharai térségeiben Nigéria,
Elefántcsontpart és Etiópia.
Az erőforrások és az ezekhez való hozzáférés egyenletesebb elosztásának sürgető
igénye közvetlenül magyarázza a növekvő migrációt. „Ha bőven áll rendelkezésre ennivaló és föld, [...] maga a probléma is kisebb; ha az erőforrásokat korlátozottnak vélik [...] a
nagyobb migráció természetesen felveti a bevándorlókról történő gondoskodás kérdését. Ráadásul a nagyarányú bevándorlás számos félelmet ébreszt” (Kennedy, 2002: 47).
A nemzetközi migráció értelmezésének egyik kitüntetetten fontos elmélete, a konfliktuselmélet fókuszában a relatíve növekvő populáció létszáma és a relatíve szűkülő,
de „legalábbis igazságtalanul elosztott erőforrások közötti ellentmondás” (Szabó A.,
2006: 43) áll. Célja a „konfliktusok pozitív társadalmi funkciójának, szabályozhatóságának és súlyának felismerése” (Póczik, 2008: 77). Az elmélet a különböző szereplők,
a migráció esetében alapvetően a befogadó (többségi) társadalom és a bevándorlók
(etnokulturális kisebbség) között létrejövő, illetve fennálló konfliktusokat a társadalmi változás előmozdítójának gondolja, és szabályozásuk vizsgálatán keresztül az adott
társadalmi berendezkedés hatalmi szabályrendszerét igyekszik értelmezni (Uo.).
A nemzetközi migráció egyik kiemelkedően fontos vetülete a biztonság. A migráció biztonsági vonatkozásait a kutatások „jellemzően a befogadó, illetve a migrációs
nyomásnak kitett államok szempontjából értékelik …, [azonban] hasonlóan fontos a
bevándorló vagy éppen mozgásban lévő személy biztonsága is, melyről jóval kevesebb
elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez | 13
szó esik” (Hautzinger et al., 2014: 23). Pedig a földrajzi helyváltoztatást motiváló okok
egyik legfontosabbika a „biztonság”, a vándorok létbiztonsága, valamint gazdasági,
kulturális, politikai stb. értelemben vett biztonsága. Ezért a nemzetközi migráció
vizsgálatában a biztonság mozzanatára különös figyelmet kell fordítanunk, a humán
biztonság összetett fogalmának a migráció és fejlődés elméleti kontextusában is
központi jelentősége van.
Ábra 1: A világ népességének változása 1750 és 2100 között
Forrás: Saját szerkesztés a www.geohive.com
és az UN Population Division 2013-as adatai alapján
Ábra 2: A világ népességének változása 1950 és 2100 között
Forrás: Saját szerkesztés az UN Population Division 2013-as adatai alapján
14 | tarrósy istván
2
Humán biztonság és fejlődés egy interpoláris világban
Giovanni Grevi 2009-ben használta először az „interpoláris” jelzőt a 21.
századi globalizmus jellemzésére. Helytálló kifejezése az interdependenciák
(kölcsönös függőségek) korában értelmezhető multipolaritást (többpólusú
rendszert) takarja (Tarrósy, 2013a: 275). Az interpoláris korszak szélesen
értelmezett biztonság-koncepcióval kalkulál – ez az ENSZ és szakosodott
szervezetei, köztük legelsőként Fejlesztési Programja, az UNDP (United
Nations Development Program) által alkalmazott humán (emberi) biztonság
fogalma. E megközelítés szerint a hangsúlyt az egyének biztonságára, nem
pedig az államok és nemzetek biztonságára kell helyezni. A világszervezet
nyomatékosan hangsúlyozza, hogy „a környezeti instabilitás, a szegénység, az
éhínség és elnyomás nem pusztán kritikus biztonsági kérdések, hanem egyszerre forrásai és következményei is a konfliktusoknak. A [humán biztonság
fogalmában testet öltő új] felismerés újrahangsúlyozza az államok felelősségét
és kötelezettségét, hogy biztosítsák állampolgáraik biztonságát” (Botz, 2007,
idézi Tarrósy, 2013b: 9). A Nobel-díjas Amartya Sen által is használt fogalom az
emberek mindennapjaiban jelentkező új globalizációs kihívások összetettségét
hivatott leírni, ezért is foglal egybe olyan elemeket, mint a túlélés, az emberi
élet méltósága, az egészség, a béke, a tolerancia, az egyenlőség, a szolidaritás,
és általában „az élet minősége”. A valódi fejlődés értelme az emberek helyzetének javítása – vallják sokan. Az új paradigma szerint a fejlődés szorosan kapcsolódik a biztonsághoz, de olyan módon, ahogyan azt maguk érintett (mikro)
közösségek relevánsnak látják saját jelenük és jövőjük szempontjából. Ezt az
elvet egyre több gazdaságilag és technológiailag fejlett állam tartja fokozottan
szem előtt, és kezeli prioritásként az ún. saját tulajdonú fejlődés célját.
Migráció és fejlődés
Hein de Haas (2012) szerint a migráció és a fejlődés közötti viszonyrendszer fogalmi
kerete képes a munkaerő-vándorlás gazdasági dimenzióinak és a fejlődés szerteágazó
kérdéseinek összetett voltát leírni. A „migráció és fejlődés nexusának” megértéséhez
az út – ahogy de Haas érti – az egyes optimista és pesszimista megközelítések elemzésén keresztül vezet. De Haas szerint a neoklasszikus fejlődési és modernizációs
elméletek optimizmust sugalltak, általánosan elfogadott tételük szerint a „nagymértékű emigráció hozzájárulhat ahhoz, hogy mindenki a legjobban járjon: gyors növekedés a bevándorlás célországában [...] és gyors növekedés a származási országban”
(Kindleberger 1965, idézi De Haas, 2012: 58). A pesszimista megközelítések sorában
elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez | 15
a Myrdal (1957) által kidolgozott kumulatív okok elmélete szerint a „kapitalista
fejlődésre elkerülhetetlenül jellemző a különböző területek közötti elmélyülő jóléti
egyenlőtlenség. [...] erős állami beavatkozás/politikai döntés nélkül a kapitalista
rendszer a területi egyenlőtlenségeket növeli” (Uo.: 59). Nemzeti szinten vizsgálódva
ez az elmélet rokon vonásokat mutat a centrum-periféria modellel és a neomarxista
fejlődéselmélettel, de megjelenik a fenntartható fejlődés gazdasági vonatkozású
fogalmi rendszereiben is.
Az 1980-as és 1990-es évekre a migrációkutatók – összhangban a társadalomtudományokban bekövetkezett paradigmaváltással – pluralista, de még inkább
polikauzális értelmezési keretek megalkotására törekedetek és a „cselekvőt és a
struktúrát középpontba állító megközelítések összehangolás[át]” (Uo.: 65) tűzték
célul. E pluralista nézetek közül a munkamigráció új gazdaságtana (New Economics
of Labour Migration – NELM) a neoklasszikus migrációelmélet bírálatából kiindulva
a családokra fokuszált. A NELM, miközben integrálja a migránsok transznacionalizmusát elemző szociológia és antropológiai tudást és a megélhetési szempontokat
figyelembe vevő gazdasági szemléletet, a migráció és a fejlődés kölcsönhatásainak
megértésére törekszik. „Ez az új megközelítés lehetővé teszi a migrációval kapcsolatos döntéshozást befolyásoló tényezők szélesebb körének integrálását az egyéni
hasznosság-maximalizáláson túl is” (Uo.: 66). A NELM szerint a nemzetközi migráció
nem lassul vagy áll le, ha az addig világszintű bérkülönbségek kiegyenlítődnek, hiszen
számos egyéb feltétel, mint például a biztonság, a karrier, a fogyasztási javak bősége
vagy szűkössége, vagy akár az egyént védő „társadalombiztosítási háló” (munkanélküli, beteg- és nyugdíjbiztosítások, egyéb szociális ellátás), illetve ezek különbségei
is motivációt jelentenek (Póczik, 2008: 70). A NELM, hasonlóan az antropológusok és
szociológusok által használt módszerekhez, egyebek között kvalitatív interjúkkal és
háztartásokra vonatkozó felmérésekkel vizsgálja a nemzetközi migrációt.
A transznacionális mozgások 21. század világában sokféle szereplő kölcsönfüggő
hatásokat eredményező kapcsolatrendszerét figyelhetjük meg. Az államok, de a
nem-állami szereplők is, civil szervezetek, nemzetközi intézményi aktorok, multinacionális formációk, és más transznacionális entitások egyre több különféle típusú
relációba bonyolódnak egymással. A (világ)gazdaság globalizációjával valamennyi
aktor a transznacionális kapcsolatok hálózatába integrálódik. Messner (2002) szerint
a gazdasági globalizáció legalább három alapvető eredménnyel jár: 1. a globális és a
lokális szintek közötti kölcsönfüggőség erősödik, a lokális szereplők, intézmények és
helyspecifikus elképzelések egyre nagyobb jelentőséget nyernek; 2. a transznacionális gazdasági terek és közösségek kitágulnak, előretörnek; 3. végül a nem állami szervezetek (NGO) pozíciószerzése révén a piacgazdaság „civil arcát” előtérbe helyező
politikai diskurzus megélénkül. A migráció kapcsán megfigyelhető transznacionalizálódás az ún. kettős lojalitásra irányítja a figyelmet. A „transznacionális fordulat”
egyik feltétele, hogy a „fejlett technika lehetővé teszi a migránsok számára a szárma-
16 | tarrósy istván
zási közösségeikkel való kapcsolattartást (mobil)telefonon, faxon, (műholdas) televízión és az interneten keresztül, valamint pénz hazautalását globális hivatalos és nem
hivatalos bankrendszerek segítségével” (De Haas, 2012: 70). A nemzetközi migránsok
életében kimutatható „transznacionális megélhetési stratégia” részét képezik az
említett hazautalások, a rendszeres hazalátogatások, a transznacionális üzleti és
civil tevékenységek, a kibocsátó vagy kiinduló országokban eszközölt befektetések,
politikai szerepvállalások, melyek révén a migráns hosszú távon képes fenntartani
személyes és családi kötelékeit. Akkor is, ha a migráns választott célországában az
integráció mellett dönt, fennmarad transznacionális elkötelezettsége. Ez „kétségbe
vonja azt a feltételezést, hogy a migránsok távozása automatikusan veszteséget jelent
agy- vagy izomelszívás formájában” (Uo.: 71). Maguk a transznacionális közösségek
vagy diaszpórák, éppen transznacionális elkötelezettségeik és kettőskötésű szerepvállalásaik miatt egyre fontosabb társadalmi aktorai globális világunknak.
Globális, egyre több hatalmi centrum összjátékában szerveződő világunk szereplőit megannyi hálózat kapcsolja össze. A migrációs hálózatok elmélete szerint a
nemzetközi migránsok „beilleszkedés[e] az új környezetbe ott valósul meg sikeresen,
ahol korábbi családi, baráti tapasztalatok, kapcsolatok ezt elősegítik. A [kibocsátó]
területek nyomása és a már [korábban] letelepültek által lakott régiók között donori
kapcsolat formálódik, ami hozzájárul a későbbi migrációs döntés irányának kiválasztásához is. A kutatók jelentős része éppen ebből kiindulva a családalapú egyesítés
jellegű mozgásokat kíséri fokozott figyelemmel” (Rédei, 2007: 66). E hálózati elmélet
a migránsok és közösségeik kollektív erejére és a társadalmi integráció mozzanatára
irányítja a figyelmet.
„A migráció a modern gazdaságok és a globalizálódó világ természetes jelensége”
(Hárs, 2010: 16). Olyan jelenség, amely „megtörténik – függetlenül attól, hogy az ember
akarja vagy sem” (Milborn, 2008: 8). Az elmúlt évtized politikai diskurzusa, elsősorban Európában arról szólt, hogy a bevándorlók milyen hasznos szerepet vállalhatnak
a befogadó országok gazdaságában, különösen a legutóbbi globális pénzügyi és
gazdasági válságban meggyengült nemzetgazdaságokban. A liberális álláspontjáról
ismert Corrina Milborn szerint a migráció „Európa hasznára is van. Logikus lenne
tehát, hogy Európa törődjön a bevándorlással, segítse azt, s hogy mindent megtegyen
a letelepedők lehetőség szerint minél jobb integrációja érdekében” (Uo.).
A klasszikus elméletek, ezek recepciója, illetve kritikája makro-megközelítésben
hasznos viszonyítási keretet kínálnak. A gazdasági ésszerűségből és haszonszámításból kiindulva a vándorlások push és pull vagyis taszító és vonzó tényezőkkel magyarázhatók. Ezek között azonban nem csupán gazdasági vagy demográfiai okokat
látunk, hanem nemegyszer helyi konfliktusok és klímakatasztrófák motiválta öszszetett döntéseket is. A fontosabb elméleteket összevetve láthattuk, hogy a push-pull
modell önmagában nem képes az összetett mozzanatokat megfelelően magyarázni,
mikro-szintű vizsgálatok viszont lényegi elemekre világítanak rá a migrációs folya-
elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez | 17
matok és tendenciák megértésében. A paradigmaváltás olyan felismeréseket hozott,
mint a kapcsolati hálók jelentősége, a migráció feminizálódásának jelentősége, az állami szerepvállalás keretei és eszközei, vagy az integráció társadalmi komplexitása.
Már az 1980-as évektől nyilvánvaló, hogy „a kapcsolathálók hatása már a potenciális
migránsok kiválogatódásában is érvényesül. A rendelkezésükre álló információk
és az általuk elérhető erőforrások befolyásolják a migrációs döntést, hosszú távon
pedig a kapcsolathálók tartják működésben a [kibocsátó] és fogadó ország közötti
migrációt” (Hautzinger et al., 2014: 30). A globalizált térben az információáramlás felgyorsult, a külföldi tapasztalatszerzés, de még inkább a jobb élet iránti vágy és annak
megvalósítása a kapcsolathálókkal átszőtt globális térben könnyebben, gyorsabban
mehet végbe. „Az elhatározás – hogy vállaljuk a kockázato[ka]t, egy idegen környezet
feltérképezését – fiatal korban könnyebben megvalósul, hiszen [szabadabban] vághatunk neki a nagyvilágnak” (Rédei, 2009: 10-11). A szellemi erőforrásoknak az egyes
nemzetgazdaságok számára is oly fontos növelését célozza a tanulási célú mobilitás.
Ez a poszt-multikulturális társadalomban egy toleráns(abb), „önálló, fogékony és
alkalmazói, kozmopolita magatartás” kialakulását segíti a „leendő munkavállalóban”. Etulajdonságok aztán „számottevő mértékben járulnak hozzá [többek között] a
nemzetközi üzletmenet gyors és hatékony terjedéséhez” (Uo.: 11).
3
Elméletek egymásnak feszülése – elméletek születése és hanyatlása
A 20. századi migrációkutatást kettős megosztottság jellemezte: hosszú ideig
szinte teljesen különváltak azok, akik azt vizsgálták, miért (milyen okok/motivációk miatt) és hogyan megy végbe a vándorlás, azoktól, akik azt tanulmányozták, hogyan reagálnak a (be)fogadó társadalmak a beérkező migránsok
jelenlétére, illetve a vándorok hogyan képesek integrálódni e társadalmakba.
A kutatók előző csoportja a fejlődéstanulmányok, közgazdaságtan, politikai
gazdaságtan és földrajz oldaláról közelítették meg a kérdést; az eltérő szemszöget képviselők viszont szociológiai, kulturális antropológiai, politikatudományi, jogi és oktatáskutatással összefüggő tudást vonultattak fel a kutatott
terület feltérképezéséhez. Többek között tudományterületi sajátosságok miatt
mély felfogásbeli, módszertani és politikai szakadék húzódott a két „tábor” között. Az eltérő elméleti megfontolások közül a legellentmondásosabb relációt
a neoklasszikus és a történeti-strukturális/intézményi elméletek jelentették.
A neoklasszikus közgazdasági elmélet szerint – makro megközelítésben –
a vándorlás fő mozgatója az egyes országok közötti bérszínvonal- és életszínvonal-különbség. Politikai döntésekkel mind a kibocsátó, mind a befogadó
18 | tarrósy istván
államok vezetése képesek befolyásolni/szabályozni a vándorlást. Ugyanezen
elmélet mikro megközelítése szerint az igazán nagy hangsúly „a migrációban
érvényesülő jövedelmi előkalkulációkra” (Póczik, 2008: 67) helyeződik.
A vándorok pontosan ismerik saját országaik, illetve a választott célország(ok)
jövedelmi helyzetét, és döntéseik túlnyomórészt gazdasági alapokon nyugszanak. A neoklasszikus elmélet szerint a bérszínvonal-különbség globális
kiegyenlítődése a migráció leállását, megszűnését eredményezi (egyensúlyi
hipotézis).
A duális vagy szegmentált munkaerő-piac elmélete a nemzetközi migrációt
össztársadalmi kontextusban vizsgálja. Az elmélet szerint „a modern ipari államok gazdasága eleve meghatározott szintű bevándorlásra rendezkedett be.
Bizonyos szektorokban a bevándorlók munkájára erős és folyamatos kereslet
van. A fejlett országok jellemzően kettős (duális) munkaerő-piaccal rendelkeznek” (Hautzinger et al., 2014: 29). „Az elmélet primernek tekinti a fejlett ipari
államok hazai munkaerő számára nyitott, viszonylag magas jövedelmet kínáló
legális munkaerő-piacát, míg szekundernek ezen országok szintén legális, de
alacsony státusú feladatokat, alacsony társadalmi presztízst, rossz munkakörülményeket, alacsony béreket kínáló instabil munkapiacát” (Póczik, 2008:
70-71). A bevándorlók a másodlagos munkaerő-piacon elégítik ki a munkaadói
keresletet, az esetek többségében átmeneti szerepek felvállalásával.
A történeti-institucionalista elmélet a tőkét termelő olcsó munkaerő
mobilizációjában látta a migráció lényegét. A marxista politikai gazdaságtanban gyökerező elemzés különösen az 1960-as évek Latin-Amerikájára is oly
jellemző függőségi elméletre alapozott és azt hangsúlyozta, hogy az európai
gyarmatosítás örökségeként a nemzetközi migráció örökös körforgássá teszi
a függőségi viszonyokat, magát a gazdasági értelemben vett „alulfejlettséget”
(visszamaradottságot), melynek eredményeként a gazdagok még gazdagabbak
lesznek. Később, az 1970-es és 1980-as évek összetettebb világrendszer-elmélete hódított teret. Az Immanuel Wallerstein által kidolgozott teória lényege,
hogy „nem az egyes államok nemzetközi politikai manőverei magyarázzák a
nemzetközi kapcsolatok logikáját, hanem a nemzetközi színtér alapvető struktúrája határozza meg az államok – és nem csak az államok – mozgásterét. [...] a
nemzetközi kapcsolatok dinamikáját” a globális kapitalizmus keretei alakítják
(Szabó, 2010: 53-54). A multinacionális cégek behatolása és terjeszkedése a
gazdaságilag kevésbé fejlett térségekben felgyorsította a vidéki területeken
végbement változásokat, és szegénységet, munkanélküliséget, valamint gyors
ütemű urbanizációt, illetve az informális gazdaságok terebélyesedését eredményezte.
elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez | 19
A társadalmi integráció kérdését tekintve a fejlett országokba irányuló
1945 utáni nemzetközi migráció kapcsán az első modell a kizárást/kirekesztést tette meg központi magyarázó elemnek. Ez az iskola azt vallotta, hogy a
viszonylagosan homogén nemzeti idenitással rendelkező társadalmak nem
tudják befogadni az eltérő kultúrájú csoportokat. Az exklúzió elmélete szerint
a migránsokat a fogadó állam csupán vendégmunkásként engedi be, de a családjaikkal történő állandó letelepedést nem tartja kívánatosnak. Ekkoriban
Németországban, Svájcban és Ausztriában is e modellben gondolkodtak a
bevándorlókat illetően.
Ellentétes elméletet képviselt az asszimiláció modellje, mely szerint a
befogadó államok úgy tudnak megbirkózni a kulturális különbségekkel, hogy
elvárják: a migráns adja fel anyanyelvét, vallását, szokásait és a jellemző
nemzeti kultúra szerint olvadjon be a befogadó államba. Cserébe állandó
letelepedést és állampolgárságot szerezhet. Az olyan „telepes államok”, nagybefogadó államok tapasztalatain kifejlődött modell volt ez, mint az Amerikai
Egyesült Államok, Ausztrália és Kanada, amelyek a migrációt a nemzetépítés
kulcselemének tartották. Az 1970-es évekig több európai befogadó állam is e
modellt támogatta.
Mindkét elmélet azonban osztotta az az álláspontot, miszerint a különbségek, a különböző identitások kontrollálhatóak, azaz hosszú távon a migráció
nem gyakorol jelentős(ebb) hatást a létező nemzeti kultúrára. Az 1960-as
évektől viszont szélesebb értelemben megindult az ebbe vetett hit eróziója,
ugyanis világossá vált, hogy a bevándorlók maradnak és kulturálisan nem
olvadnak be a többségi társadalomba – részben diszkriminatív gyakorlatok,
illetve rasszista megnyilvánulások miatt, melyek munkaerőpiaci és lakóhelyhez kötött szegregációban nyilvánult meg. Etnokulturális közösségi formációk
és a tiltakozás kulturális formáinak szembetűnő megjelenése ráébresztették
a többségi társadalmakat, hogy a migráció eredményeként újfajta és tartós
kulturális diverzitással szemben kell kialakítaniuk stratégiákat. Mindez a
multikulturális társadalom koncepciójának megalkotásához vezetett – elsőként Kanadában, Ausztráliában, valamint néhány európai államban.
20 | tarrósy istván
Táblázat 1: Migráció- és integrációelméletek áttekintése
A vándorlást magyarázó
MIGRÁCIÓELMÉLETEK
Neoklasszikus közgazdasági elmélet
Mikro-szintű:
• egyéni motiváció
• jövedelmi előkalkuláció
• gazdasági tőke
• humán tőke
A társadalmi befogadást magyarázó
INTEGRÁCIÓELMÉLETEK
Kizáró/kirekesztő modell (exklúzió)
• vendégmunkások rendszere
• időszakos adaptáció
• a különbség (különböző identitások)
kontrollálhatósága
Történeti-strukturális/intézményi
elmélet
• gyarmatosítás, függőségi elmélet
• világrendszer-elmélet
• kapitalista piac
• állandósult egyenlőtlenségek
Multikulturalizmus
• kulturális sokféleség
• kooperatív egymás mellett élés
• kultúrák egyenértékűsége
• anti-rasszizmus
Makro-szintű:
• egyensúlyi hipotézis
• bérszínvonal-különbség szabályozása
(politika)
Asszimiláció-modell (inklúzió)
• beolvadás a nemzeti kultúrába, letelepedés
• cserébe állampolgárság
• strukturális, kulturális, azonosulási,
biológiai asszimiláció
Integráció/neoasszimiláció
• a diverzitás mállasztja a társadalmi
kohéziót és tőkét
• párhuzamos „életek”, nem integrálódó
migránsok (főként muszlimok) és biztonsági kockázatok
• visszafordíthatatlan globális változások,
Migráció és fejlődés elmélete
de „központi nemzeti értékek” kinyilvá• hazautalások
nítása
• agycirkuláció
• elmozdulás holisztikus(abb) értelmezések
• diaszpórák
felé
Forrás: Saját szerkesztés Castles (2007), Póczik (2008), Rédei (2007)
és Cseresnyés (2005) alapján
Átmenet-elméletek
• mobilitás és fejlődés, illetve gazdasági
integráció összekapcsolása
• „migrációs emelkedő” (migration hump)
• migrációs események térbeli tipológiája
A multikulturális modell válsága?
Poszt-multikulturális társadalom és fokozódó migráció
Az 1970-es évektől észak-amerikai, majd európai példák alapján egyfajta normatív
modellé vált a multikulturális társadalom elgondolása, különösen a liberális jóléti
demokráciákban. Ez a modell nem csak támogatta, hanem preferálta is a különbözőséget, a közelebbről meg nem határozott másságot. Elvárássá tette a különböző
identitású társadalmi csoportok elfogadását, főként az etnikai és népcsoporti különbségek tiszteletét, de a kulturális, szexuális és generációs csoportidentitások védelmét is. Egy idő után azonban, ahogy Marcin Król (2013) írja, a multikulturalizmust
elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez | 21
kezdte aláásni egy mindent elfogadó, a kritikától tartózkodó kulturális megközelítés,
mely szerint „a skandináv novellák, az iráni filmek, az indiai zene, a távol-keleti
gyógyászat egyformán jók”, hiszen az értékelésnek nem lehet mércéje valamiféle
normativitás, a többségi társadalom értékvilága, különösen nem az (európai)
közízlés. A multikulturalitás eszméjével és gyakorlatának ellentmondásos következményeivel helyezkedett szembe és válik újra egyre népszerűbbé az intellektuálisan
kissé esetlen „nemzeti gondolat” és vele a monokulturális modell visszakövetelése.
Bár ez újabb offenzívára késztette a multikulturalizmus híveit, több európai ország
migráns közösségeiben végzett felmérések és egyes muszlim országok politikai vezetőnek hivatalos nyilatkozatai is rámutattak, hogy a kibocsátó országok és az ezekből
kitelepült közösségek esetében is erősödik az ellenséges magatartás más kultúrákkal és civilizációkkal, nem utolsó sorban a befogadó országok kultúráival szemben.
A multikulturalizmus ideológiájának „pozitívumai ellenére (részben következtében)
a modern társadalmak kereteit feszegető ellentmondások, a kultúrák nemzetközi
összecsapásának fenyegetése és a belső kulturális konfliktusok megkérdőjelezték
a multikulturalizmus – amerikai, francia és német modelljeinek – érvényességét”
(Póczik, 2008:107).
A kulturális különálláshoz fűződő jogok helyett a polgári erényeket, kötelességeket és a befogadó állam iránti lojalitást követelő poszt-multikulturalizmus azokban
a társadalmakban hódít teret, amelyek gyakran kemény küzdelmek árán igyekeztek valamilyen formában, akár közpolitikai megoldásokkal (pl. helyi választójog
stb.) kezelni a kulturális sokféleséget. Ennek ellenére azt tapasztalták, hogy egyes
bevándorló csoportok, bár szorgalmasan végzik a helyi társadalom számára fontos
munkákat, nem szándékoznak a befogadó ország kulturális, politikai életében részt
venni. Bár ugyanazokra a jóléti juttatásokra (oktatás, egészségügyi ellátás stb.) jogosultak, mint a többségi társadalom tagjai, társadalmi integrációjuk mégsem válik
teljessé, elvetik a befogadó társadalom törvényeinek tiszteletét, sokszor azokkal
ellentétes normákat követnek. Ahogyan holland, német és francia példák mutatják,
feszültségek, konfliktusok állandósulnak körülöttük, ezért könnye(bbe)n radikalizálódnak, akárcsak a többségi társadalom ama csoportjai, amelyek nem akarják
elfogadni a bevándorlók integrációjának hiátusait. De hogyan is lehetne elvárni,
hogy – sok esetben nyíltan nyugatellenes közhangulatú – származási országokból
érkező bevándorlók hirtelen „nyugativá” váljanak? Tófalvi (2012) így fogalmaz:
„A 2001. szeptember 11-i terrortámadás új fejezetet nyitott a nyugati világ más kultúrákra vonatkozó látásmódjában. Az azt követő madridi és londoni merényletek, sőt,
az elmúlt időszak eseményei, például a zsinagógák elleni támadások Franciaországszerte, csak tovább súlyosbították a kisebbségek és a többségi társadalmak viszonyát.
A különféle kisebbségeket egyre inkább teljes mértékben elzárkózó, rendíthetetlen,
idegen kultúrával rendelkező csoportokként kezdték szemlélni, amelyek nemcsak
elutasítják az asszimilációt és/vagy integrációt, hanem még a befogadó országok
22 | tarrósy istván
fizikai épségét is veszélyeztetik. [...] Mindezek kapcsán azonban felmerül néhány
kérdés, amely túlmutat a konkrét eseményeken: egyrészt elgondolkodtató, hogy a
multikulturalizmus lassan szinte divattá váló erőteljes kritizálása nem tekinthető-e
inkább a korábban azt népszerűsítő brüsszeli elittel és a liberális-baloldali politikai
formációkkal szembeni ellentmondásos megítélés következményének. Másrészt úgy
tűnik, az eszmét ezek a csoportok is egyre kevésbé tartják összeegyeztethetőnek
az európaiság gondolatával. Azzal az európaiságéval, amelyet az európai politikai
színtér legtöbb szereplője a multikulturalizmus feláldozásával kíván megmenteni.”
Az előrejelzések még a poszt-multikulturális világban is a nemzetközi migráció
fokozódásával számolnak. A hosszútávon továbbra is erősödő városiasodás e jelenség központi mozzanata marad, a kommunikáció és a közlekedés általában gyorsabb
és olcsóbb lesz, így egyre többen próbálnak szerencsét a városokban, gyarapítva a
rurális területeket elhagyó migránsok számát, akik a helyi városokból később más
országok urbánus központjainak előnyei hívogatnak tovább. Az elkövetkező évtizedekben a földrajzi és igazgatási határok, köztük az országhatárok átlépése, valamint
a biztonság kérdése minden bizonnyal továbbra is a politikai napirend prioritásai
között szerepel majd. Ahogyan Walter Russell Mead (2011) fogalmaz: „A migráció a
jövőnket alakító tényező marad. [...] A 21. század kiváltképpen a vándorlások évszada
lesz – úgy országok között, mint országokon belül.”
A Migráció a 21. században című kötet célkitűzése és felépítése
Különösen az e könyv megjelenése idején is zajló migrációs válság, de általában a nemzetközi migrációs tendenciák vizsgálata megkívánja az interdiszciplináris módszertant. A jelen bevezető fejezet első részében áttekintett elméletek mindegyike, illetve
ezek kritikája is hozzájárul ennek cizellálásához. A kötetünkben szereplő tematikus
fejezetek mindegyikének célja, hogy az egyes részkérdések részletes kidolgozásával
a kritikai gondolkodást fejlessze, támogassa. A fejezeteket két nagyobb blokkba
csoportosítottuk: míg az első blokkba foglalt dolgozatok a nemzetközi migráció
alapvető aspektusait tárgyalják, addig a második szekció a társadalomföldrajz és a
nemzetközi kapcsolatok szemszögeiből a transznacionális színtér egyes térségeit, és
az ezekben érvényesülő migrációs tendenciákat tárja az Olvasó elé. Elsődleges szándékunk, hogy a könyvvel olyan friss és izgalmas, egyúttal kézikönyvjellegű munkát
bocsássunk az Olvasó rendelkezésére, amely a hazai migráció- és integrációkutatás
meghatározó darabjává válhat, és a kutatási eredmények átadását és elsajátítását a
felsőoktatási stúdiumok során is elősegíti. A kötet a migrációs válság értelmezésében
is megbízható segítséget képes nyújtani az érdeklődők számára.
Az Európai Integrációs Alap (EIA) által 2014-ben támogatott IDResearch-projekt
(„Migrációs tendenciák napjainkban”) nyomán e második, átdolgozott és kibővített
szakkönyvet a magyar felsőoktatásban könnyen használható, számos tudományterületen és képzési programban alkalmazható munkának szánjuk.
elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez | 23
Maga a projekt eredeti célkitűzése, miszerint igyekszik hozzájárulni a felsőoktatási
intézmények és kutatóközpontok, valamint értelemszerűen ezek szakember-munkatársai közötti kiterjedtebb együttműködéshez, szakmai tapasztalatcseréhez, jövőbeni
közös programok kifejlesztéséhez, talán még relevánsabb, mint két évvel ezelőtt.
Kötetünk a társadalomföldrajz és a nemzetközi kapcsolatok, valamint az interdiszciplináris módszertan jelzett tengelyei mentén építkezik. Következetes szerkezetű fejezetei horizontális megközelítésben egyfelől – főként esettanulmányok
formájában – szociológiai és antropológiai, másfelől jogi és szakpolitikai dimenziókkal is foglalkoznak. A fejezetek bevált nemzetközi példákat követve egységesen, az
oktatást és tanulást megkönnyítő szerkezetben dolgozzák fel a választott témákat.
Minden fejezet rövid összefoglalóval, absztrakttal kezdődik, amely alatt a szerző feltünteti a fejezet 5-10 legfontosabb fogalmát, kulcsszavát. A fejezet fő szövegét infoboxok
egészítik ki és színesítik, például egy-egy lényeges fogalom, jelenség, tendencia, eset
rövid bemutatásával. Az összegzés részt követően külön „Kérdések” box található,
amelyben a szerző 5-8 alapvető kérdést fogalmaz meg az adott fejezet témához. Ezt
követően minden fejezet tartalmaz egy „Ajánlott linkek az interneten” box-ot, melyben
a szerző hasznos internetes oldalakat, honlapot, adatbázist ajánl az olvasók figyelmébe. A felhasznált irodalmat „További ajánlott irodalom” egészíti ki. A tanulmánykötet
végére a könnyebb kezelhetőség érdekében Index-et (név- és tárgymutatót) állítottunk össze. A kötet legvégén szerzőinket magyar és angol nyelven is bemutatjuk.
1.
Milyen összefüggés említhető a 20. század példátlan mértékű népességrobbanása és a nemzetközi migráció globális kihívássá válása között?
3.
Mire koncentrál a munkamigráció új gazdaságtana?
2.
4.
5.
A neoklasszikus közgazdasági elmélet szerint mi a vándorlás fő mozgatórugója – makro és mikro megközelítésben?
Hogyan értelmezi a világrendszer-elmélet a regionális egyenlőtlenségeket?
Mit takar a humán biztonság fogalma?
6.
Mit fog össze a migráció és fejlődés nexusa?
8.
Mi a jelentősége a kapcsolathálóknak a globalizált térben?
7.
9.
Mi az a „kettős lojalitás”, ami a transznacionalizálódással került a nemzetközi migráció egyik fókuszpontjába?
Milyen jellemzői vannak a poszt-multikulturális társadalomnak?
24 | tarrósy istván
Ajánlott linkek az interneten
http://cgge.aag.org/Migration1e/ConceptualFramework_Jan10/ConceptualFramework_Jan10.html
http://cadmus.eui.eu/handle/1814/14049
http://www.migrationpolicycentre.eu
http://heindehaas.blogspot.hu
http://weblog.iom.int
http://www.sussex.ac.uk/migration/
http://www.cairn-int.info/journal-population-2013-1-page-141.htm
http://www.etd.ceu.hu/2007/olejarova_eva.pdf
http://www.ksh.hu/statszemle_archive/2009/2009_07-08/2009_07-08_682.pdf
http://www.matud.iif.hu/08sze/07.html
http://www.bmbah.hu
http://unstats.un.org/unsd/demographic/sconcerns/migration/migr2.htm
http://unstats.un.org/unsd/demographic/products/dyb/dybcens.htm
Felhasznált irodalom
Bakos, Ferenc (1994): Idegen szavak és kifejezések kéziszótára. Akadémiai Kiadó, Budapest.
Castles, Stephen (2007): Migration and Social Transformation. Inaugural Lecture for the
Migration Studies Unit (MSU) at LSE. 15 November 2007, London. Elérés: http://www.lse.
ac.uk/government/research/resgroups/MSU/documents/eventsRelated/castles151107presentation.pdf (Letöltve: 2014. 08.04.)
Cseresnyés, Ferenc (2005): Migráció az ezredfordulón. Dialóg Campus Kiadó, Budapest–Pécs.
De Haas, Hein (2012): Migráció és fejlődés elméleti megközelítésben. In. Tarrósy, István –
Glied, Viktor – Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás. Migráció a 21. században Afrika és
Európa között. 2. kiadás. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 53–84.
Egedy, Gergely (2011): Bevezetés a nemzetközi kapcsolatok elméletébe. 2., átdolgozott kiadás.
HVG-ORAC, Budapest.
Grevi, Giovanni (2009): The Interpolar World: a New Scenario. Occasional Papers, No. 79. European
Union Institute for Security Studies. Elérés: www.iss.europa.eu (Letöltve: 2012. 11.20.)
Hárs, Ágnes (2010): Migráció és munkaerőpiac Magyarországon. Tények, okok, lehetőségek.
In. Hárs, Ágnes – Tóth, Judit (eds.): Változó migráció – változó környezet. MTA Etnikainemzeti Kisebbségkutató Intézet, Budapest. pp. 15–53.
Hautzinger, Zoltán – Hegedüs, Judit – Klenner, Zoltán (2014): A migráció elmélete. Nemzeti
Közszolgálati Egyetem, Budapest.
Kennedy, Paul (1997): A XXI. század küszöbén. Napvilág Kiadó, Budapest.
Kennedy, Paul (2002): Global Challenges at the Beginning of the Twenty-First Century. In. Kennedy, Paul – Dirk Messner – Franz Nuscheler (eds.): Global Trends and Global Governance.
Pluto Press, London – Sterling, VA. pp. 2–21.
Król, Marcin (2013): End of the multiculturalism dream. Dziennik Gazeta Prawna. 26 July
2013. Elérés: http://www.voxeurop.eu/en/content/article/4002671-end-multiculturalismdream (Letöltve: 2014. 08.04.)
L. Rédei, Mária (2009): A tanulmányi célú mozgás. REG-INFO Kft., Budapest.
McNeill, William H. (2002): Népesedés és urbanizáció. In. Howard, Michael – Wm. Roger Louis
(eds.): Oxford világtörténet a 20. században. Napvilág Kiadó, Budapest. pp. 25–38.
elméleti megfontolások a nemzetközi migrációs tendenciák megértéséhez | 25
Mead, Walter Russell (2011): Migration Will Shape Our Future. The American Interest,
September 2, 2011. Elérés: http://www.the-american-interest.com/blog/2011/09/02/
migration-will-shape-our-future/ (Letöltve: 2014.07.22.)
Messner, Dirk (2002): World Society – Structures and Trends. In. Kennedy, Paul – Dirk Messner
– Franz Nuscheler (eds.): Global Trends and Global Governance. Pluto Press, London – Sterling, VA. pp. 22–64.
Milborn, Corinna (2008): Európa: az ostromlott erőd. A bevándorlás fekete könyve. Alexandra, Pécs.
Póczik, Szilveszter (2008): A nemzetközi migráció tendenciái a 20. és 21. században elméleti
és történelmi nézőpontből. In. Póczik, Szilveszter – Dunavölgyi, Szilveszter (eds.): Nemzetközi migráció – nemzetközi kockázatok. HVG-ORAC, Budapest. pp. 31–119.
Rédei, Mária (2007): Mozgásban a világ. A nemzetközi migráció földrajza. ELTE Eötvös Kiadó,
Budapest.
Szabó, A. Ferenc (2006): A nemzetközi migráció és korunk biztonságpolitikai kihívásai. Zrínyi
Kiadó, Budapest.
Tarrósy, István (2011): A globális nemzetközi rendszer „új fizikája”. Le Monde Diplomatique,
Vol. 3., No. 7. pp. 1–15.
Tarrósy, István (2013a): Afrikai perspektívák egy új világrendben. In. Grünhut, Zoltán – Vörös, Zoltán (eds.): Az átalakuló világrend küszöbén. Geologica Könyvek I. Publikon Kiadó,
Pécs. pp. 274–298.
Tarrósy, István (2013b): Japán Afrika-politikája a TICAD V után. Kül-Világ, Vol. 10., No. 2. pp. 1-16.
Tófalvi, Zselyke (2012): A multikulturalizmus vége? HVG, 2012. szeptember 9. Elérés: http://
hvg.hu/velemeny/20120909_a_multikulturalizmus_vege (Letöltve: 2014. 08.04.)
United Nations Population Division (2013): World Population Prospects: The 2012 Revision.
June 2013, New York. Interneten elérhető adatbázis: http://esa.un.org/unpd/wpp/index.
htm (Letöltve: 2014. 07.10.)
Wallerstein, Immanuel (2010): Bevezetés a világrendszer-elméletbe. L’Harmattan Kiadó –
Eszmélet Alapítvány, Budapest.
Wetzel Tamás (2011): A bevándorlás kérdése Magyarországon. Publikon Kiadó, Pécs.
További ajánlott irodalom
Budnik, Katarzyna B. (2011): Temporary Migration in Theories of International Mobility
of Labour. National Bank of Poland Working Papers, No. 89. Elérés: http://www.nbp.pl/
publikacje/materialy_i_studia/89_en.pdf
Faist, Thomas (2000): The Volume and Dynamics of International Migration and Transnational
Social Spaces. Published to Oxford Scholarship Online: October 2011, DOI: 10.1093/acprof:
oso/9780198293910.001.0001
Hagen-Zanker, Jessica (2008): Why do people migrate? A review of the theoretical literature,
Working Paper MGSoG/2008/WP002, Maastricht. Elérés: http://mpra.ub.uni-muenchen.
de/28197/1/MPRA_paper_28197.pdf
Lee, Everett S. (1966): A Theory of Migration. Demography, Vol. 3., No. 1. pp. 47-57. Elérés:
http://www.cedir.fr/cedir2/wp-content/uploads/2012/07/LEE-A-theory-of-migration.pdf
Massey, Douglas S. et al (1993): Theories of International Migration: A Review and Appraisal.Population
and Development Review, Vol. 19., No. 3. pp. 431-466. Elérés: https://cis.uchicago.edu/outreach/
summerinstitute/2011/documents/sti2011-parks-theories_of_international_migration.pdf
Öberg, Sture (1995): Theories on Interregional Migration: An Overview, IIASA Working Paper,
WP-95-47. Elérés: http://webarchive.iiasa.ac.at/Admin/PUB/Documents/WP-95-047.pdf
Második fejezet
A nemzetközi migráció vizsgálatának
kitüntetett aspektusai
A nemzetközi migráció
demográfiai és geográfiai aspektusai
L. Rédei Mária
Absztrakt
A határokat átlépő népességmozgások hatással vannak mind a célország, mind
a kibocsátó ország lakosságára, életkori összetételére. A kibocsátó országok
veszteséget szenvednek el a munkaképes korúak számának csökkenésével,
ami gátolja a fejlesztések bővítését, miközben a fogadó országok képzett és
képzetlen munkaerőhöz jutnak. Ha egy adott célterület iránt növekszik az
érdeklődés, akkor a befogadó félnek sajátos szempontok alapján a válogatásra
is nagyobb lehetősége van. A mindkét oldali hatások miatt szükséges a kibocsátó és a befogadó területek párbeszéde a szabad munkaerőáramlás tereiben
és a távolabbi területekkel egyaránt. Az átlagos élettartam növekedése és a
migrációs hajlandóság együttesen többirányú vándorlást vált, ami mögött
eltérő motivációk és szándékok rejlenek. A vándorlás ma mindenkit érinthet, a
szociális vonzatok szerepe megnőtt és komplikálttá vált. A migráció földrajzi
bővülése, sokszínűsége és változatos mögöttesei intenzív egyeztetést igényelnek e folyamat végponti és köztes szereplőitől. A kérdések ott vetődnek fel
legélesebben, ahol azokat az érintettek az adott települések mindennapjaiban
megélik.
Abstract
The migration process modifies the spatial distribution of the population
and the composition of both the baseline and the place of arrival by building
relationships between the sending and receiving regions. Globalization has
increased the geographic scope of those affected by the migration, population,
geographical distance between the sending and the host areas. The linguistic,
cultural and socialization differences and regional factors combined have
increased the challenge for policy strategy. The assimilation and integration
of specific geographic location is established, so the new tasks regional
players have to face. The development of information and communication
technology, rapid and multi-directional switch on the actors have influence
30 | l. rédei mária
on the subsidiarity of migration. The lesson can be drawn that the process
cannot be stopped permanently, and the arrivals mean surplus within the host
society. In the center of migration research we find how migration can advance
development goals.
Kulcsszavak: földrajzi determinizmus, élettartam, feminizálódás, migrációs döntés, képzettek,
centrum–periféria, kényszer migráció, szubszidiaritás
Keywords: geographical determinism, feminization, migration decision, skilled migrants, centerperiphery, forced migration, subsidiarity
Bevezetés
A népesség mozgása az emberiséggel egyidős folyamat. A Föld benépesítése, a népek
vándorlása az emberiség történelme során olykor spontán, máskor célzottan, de
szakadatlanul zajlott. A népesség áramlása azonnali és később mutatkozó hatásokkal
jár mind a kibocsátó térség lakosságára, mind a befogadó térségre vonatkozóan.
Az érkezők növelik a helyiek lakosságszámát és módosítják a már ott élők életkori,
kulturális jellemzőit. Az érkezéskor bekövetkezett változások a későbbiekben is
hatnak, demográfiai eseményeket indítanak be (születések száma nő, fiatalító hatás)
és többletmunkaerőt jelentettek, miközben kulturálisan gazdagítják az országot.
A belépők szembesülnek az új környezettel, próbára teszik alkalmazkodó képességüket, ami esetenként feszültségeket okoz a helyben élő lakossággal való együttélésben. Gyakran elfogadják a helyben élők szokásait és törekednek hozzájuk hasonlóan
viselkedni, más esetekben szeretnék megtartani korábbi kultúrájukat, vallásukat.
Ezért elszigetelődnek, életvitelük jellemzői környezetükben, például a lakókörnyezetben, annak mennyiségi és minőségi jellegeiben is tükröződik. A rurális térségekből
érkezettek számára a célterületek városias jellege, a nagy népsűrűség, az új élethelyzet gyakran idegenül hat, és erősebb alkalmazkodást követel meg. Azzal, hogy
a kibocsátók és befogadók földrajzi, szocializációs értelemben eltérnek, beilleszkedési
kihívás keletkezik. A máshonnan érkező kultúrák és a helyi kultúra együttélésének
kialakulása hosszú, esetleg csak történelmi időtávlatban végbemenő integrációs,
asszimilációs folyamat.
Miközben általában a befogadók oldalán az előnyök vannak többségben, a kibocsátó
országok embervesztesége nemcsak a népesség reprodukcióját kockáztatja, de a gazdasági fejlődést is hátráltathatja. A kibocsátó országok lakossága – hiszen, jellemzően
fiatal emberek távoznak –, korstruktúrája megbillenhet, esetleg gazdasági potenciálja
is gyengül, megnehezül az általános technikai fejlődés és a speciális fejlesztések befogadása. Családtagok távol kerülhetnek egymástól, ami a generációs lánc megszakadását jelentheti. Egyes államok a hazai foglalkoztatási problémákat a munkaerő
a nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai | 31
exportjával próbálják megoldani, más országra helyezve a foglalkoztatás súlyát, és így
mentesülve a munkanélküliség szociális terheitől, de – valljuk be – ez kétélű fegyver.
A 20. század első felében az emigránsok kapcsolattartása szülőföldjükkel a földrajzi távolság és az infokommunikációs fejlettség alacsony foka miatt nehezebb volt.
Harminc-negyven évvel ezelőttig, ha valaki elhagyta a hazáját, az az esetek nagy
részében a végleges elszakadással volt azonos. Az elmúlt évtizedekben a külföldöntartózkodás formái és szándékai megváltoztak, és ezek az új változatok váltak jellemzővé. Napjainkban azonban lehetséges a kapcsolatok folyamatos fenntartása technikai eszközökkel, a sűrű hazalátogatás, a családtagok anyagi támogatását szolgáló
rendszeres pénztranszfer, és információk nyújtása a kiutazáson gondolkodóknak.
A migráció folyamatainak térbeli hálózatai minden tekintetben sűrűbbé váltak.
Népesedés és mobilitás
Az emberi természet része az új iránti megismerés vágya, a környezethez való alkalmazkodás, a remény, hogy máshol jobb az élet. Míg a történelem kezdetén az ember
térbeli mozgása minden bizonnyal kisebb távolságra terjedt ki, a közlekedési eszközök megjelenésével és modernizálódásával új területek felfedezése és benépesítése
kezdődhetett meg, ami kitágította a vándorlás földrajzi terét. Napjainkban a szolgáltatások nagy része helyben is elérhető (pl. call centerek, távtanulás és távmunka) az
információáramlás és a mozgás minden vonatkozásban kétirányúvá vált. A migráció
kiterjedt az egész világra és tömegeket mozgat meg. A migrációs szándékok összetétele is megváltozott, csökken a végleges letelepedésre, és nő a hosszabb-rövidebb
időre kiterjedő külföldi tartózkodásra irányuló törekvés.
Ábra 1: Utazások 1700 körül
Forrás: http://people.hofstra.edu/geotrans/eng/ch7en/conc7en/map_worldmigration.html
Bár fokozódó mobilitásról beszélünk, az emberek döntő része otthon, a szülőhelyén
éli le egész életét. Azok aránya, akik részt vesznek a határokat átlépő migrációban,
bár országonként eltérő, általában csupán az országok lakosságának a 3-5 százalékát
32 | l. rédei mária
teszik ki. Látható az alábbi táblázatból, hogy a Földön dinamikusan növekszik a mobil
személyek száma, a népesség azonban jóval nagyobb arányban nő. A mobilak arányát
mutató számban a nevezőt jelző össznépesség növekedése gyorsabb, mint a mobilizálódók számának növekedése, ami az emigráló személyek arányát megközelítően
stabilan tartja. Akárcsak a GDP–számítás esetében, ez esetben is a teljes lakosság
helyett csak a határon belül élő és dolgozó népességet tekinthetjük vetítési alapnak,
azaz az arányszám nevezőjének. A mobilitásra váltott érvényes jegyet a szakismeretek jelentik, az iskolázottakban bekövetkező kivándorlási veszteség azonban csak
lassan termelődik újra, azonban a velük kapcsolatos külhoni kereslet is szegmentált
és korlátozott. A külföldről beáramló munkaerő iránti kereslet lassulásának oka,
hogy a befogadó országok védik saját munkaerőforrásaikat, másrészt a mindenkori
munkaerő-piaci szükségletek részletesen kimunkált kompetenciaigényeken alapulnak, tehát specializált tudású és lehetőleg fiatal bevándorlóknak nyitnak kaput,
akik gyakran saját hazájukban is keresettek. Ennek megfelelően számos országban
azonban a ki- és bevándorlást jogi korlátok nehezítik.
Táblázat 1: A nemzetközi migrációban résztvevők száma és a világ népessége
év
1965
1975
1985
2002
2005
2050
népesség
(milliárd fő)
3258
3980
4720
6300
6500
8077
migránsok száma
(millió fő)
75
84
105
175
191
230
mobilak aránya
(százalék)
2,3
2,1
2,2
2,8
2,9
2,8
Forrás: http://www.iom.int/jahia/webdav/shared/shared/mainsite/about_iom/en/council/96/
Mixed_Migration_Flows_FINAL.pdf
Mi az, ami mégis fenntartja a mozgást? A célterületek lakossága öregszik,
munkaerőpiaca igényli az új munkaerőt, általában fejlettebb a gazdaság, ami munkaerő keresletet generál. Miközben a célterületeken is van munkanélküliség, azt a
szakmunkások iránti kereslet vagy annak hiánya, a 3D1 típusú igény és a munkaerő
költsége befolyásolja. A jelen helyzetben egyfelől fokozódik a kibocsátó országok
felől érkező demográfiai nyomás, másfelől nő a befogadók emberi erőforrás iránti
kereslete a munkaerőpiacon. Tehát a munkaerő keresletének és a kínálatának (térbeli)
aránya és szerkezete kulcskérdés. Lehet, hogy egyidejűleg bővül a piaci kereslet és
a kínálat, mégis alig csökken a munkanélküliség, mert a munkaerő-piaci megfelelés a részletekben, a képzettségek, helyek és időpontok illeszkedésében rejlik.2
A munkaerőbeáramlás növekedésével adott földrajzi helyen növekvő kínálat
1
2
Dirty, dangerous, difficult
A megfelelő ember, a megfelelő helyre és feladatra.
a nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai | 33
jelentkezik, ami a befogadót előnyös helyzetbe hozza, hiszen a helyi igényeknek
megfelelően mennyiségben és minőségben válogathat. Erre találunk példákat a nagy
történelmi befogadó országokban3, ahova a legnagyobb migrációs utak vezetnek. Ők
a földkerekség teljes munkaerő-kínálatából a legjobb ajánlatok közül válogathatnak.
A mobilitás összefügg az élettartammal is. A mobilitás életünk egyre hosszabb időszakában jellemző, hosszabb ideig élünk, tovább dolgozunk, több alkalommal vándorlunk. Ma már hétköznapinak számít, hogy a fiatalok külföldön tanulnak, más országban dolgoznak, az idősek is elvándorolnak eredeti lakhelyükről, lakóhelyünkön és
munkahelyünkön külföldi szomszédok, illetve kollégák bukkannak fel. A migránsok
jellemző életkora 20–40 év között van, ez az időszak tapasztalatok szerint számos
más életesemény ideje: a családalapítás és gyermekvállalás, és anyagi gyarapodás
időszaka. A migráció tágabb időszaka azonban kockázatos periódus: a kivándorló
gyökértelenné válik, helyzetével elégedetlen, otthonából kiszakad, a célterületen
új kapcsolati hálót kell építenie. Ha lakóhelyet vagy országot váltunk, az életesemények szokásos rendje és szerkezete a külföldön tartózkodás céljának függvényében
megváltozhat. Véglegesen áttelepülés esetén lassan felvesszük a befogadó terület
bizonyos demográfiai jellegzetességeit vagy alkalmazkodunk ezekhez. Lehet, hogy
e fenti okokból – példának okáért – a gyermekvállalást el kell halasztanunk, de ha az
áttelepülést a megszerezhető szociális támogatások motiválják, a gyermekvállalás
éppen hogy sürgetővé válhat.
A növekvő életkorral nem csak gyakrabban kelünk útra, összességében hosszabb
ideig tartózkodunk külföldön, de többféle motiváció is útra indíthat bennünket. Ha
életünk során többször jutunk el más országokba, a többféle tapasztalás világpolgári
gondolkodásunkat és toleranciánkat erősíti. A tapasztalás, a helyzetek megélése
különösen a magasan képzettek esetében fontos. 4 Az iskolázottság terjedése, a képzettség és készségek szintjének növekedése növeli a helyváltoztatás esélyét. Hatnak
ránk más országok szokásai, az ott élők értékrendje, életminősége, tárgyi kultúrája,
mindaz, amit társadalmi innovációnak nevezünk. Ha valaki elégedetlen az otthoni
életével, azt a kérdést teszi fel magának: vajon az én életemben megteremthetőek-e
itt helyben a számomra kedvező viszonyok, vagy útra kell kelnem, hogy elérjem őket?
Életkor tekintetében fontos, hogy akkor induljunk útnak, amikor az új körülmények még hasznunkra és a befogadók hasznára is lehetnek.5 A karrierkezdés
időpontja összefügg az azt megelőző szellemi tőkefelhalmozással, és annak gyors
megtérülésére támasztott igénnyel. Vannak országok, többek között Ausztrália, ahol
45 éves kor felett már nem kedvezményezik a migránsok befogadását. A befogadó or3
4
5
Az Amerikai Egyesült Államok, Kanada, Ausztrália és Új-Zéland.
A képességek jelentik a mozgásra az érvényes jegyet.
A fa idegen környezetben soha sem virágzik olyan szépen, mondja egy közmondás. Azt hogy a honvágy
a szülőföldhöz való kötödés mekkora és milyen gyötrő nem tudjuk, de azok a mondások, hogy hamvaimat vigyétek haza, vagy öregkorára valaki visszaköltözik, mutatják ezt.
34 | l. rédei mária
szágok figyelembe veszik saját korfájuk alakulását, a születési évjáratok számosságának változását, és ezek hatásait az oktatási intézmények kihasználtságára, valamint
a munkaerő-piaci és nyugdíjrendszerre. Szerencsés esetben a külföldről belépőkkel
ki tudják egyenlíteni a számosságbeli eltéréseket, ha preferenciát adnak a belépők
egyes életkori klasztereinek.
Ahogy Castles–Miller (2003) megállapítja, az életminőség és a tőke vonzása mindig
útra kelésre motiválta az embereket. Napjainkban azzal, hogy az emberek utazási
lehetőségei kitágultak és könnyebben jutnak információhoz, a migráció motivációi is
tovább sokasodtak és erősödtek. A tömeges mozgás és a migráns hálózatok is hatással vannak az útra kelést érintő döntésre, a migrációval elért sikerek hírei is nagyobb
arányban jutnak haza, mint az erőfeszítéseké és a kudarcoké.
A vándorlási adatok gyűjtése a nemzetközi ajánlások ellenére is országonként
eltérő, a legtöbb ország számára a befelé irányuló mozgás követése a legfontosabb.
Az adatgyűjtés főként a dokumentált tartózkodásra irányul. A megismerést azonban
korlátok nehezítik. A tükörstatisztikák elemzései rámutatnak, hogy a fogadók és a
kibocsátók adatainak mátrixban történő összehasonlítása mennyire körülményes.
A kibocsátó ország statisztikái esetében fontos tudni, hogy az adatfelvétel lakhelyre
vagy állampolgárságra irányult-e (gondoljunk a kettős állampolgárságra vagy a
honosítás során állampolgárságot szerzett, de valójában nem az adott országban élő
személyek tíz-, akár százezreire). A ki- és bevándorlás kérdései egyre inkább közpolitikai kérdéssé és érdekek ütközőpontjává válnak, egyes adatbázisok pedig ezek
kiszolgálására készülnek, így a migráció nagyságrendjeit tendenciózusan alul- vagy
felülbecsülik.
A migrációnak szerteágazó jogi, gazdasági, demográfiai, pénzügyi, biztonsági,
kulturális, vallási és emberi jogi vetületei vannak. Fontos kérdés, a migránsok szocializációja, nyelvi kulturális jellemzői mennyire térnek el a célterület lakosságáétól,
hiszen a nagyobb különbségek nagyobb alkalmazkodást követelnek meg. A migráció
hatásai a puszta szociografikus leíráson túl tárgyai az összefüggéseket kereső, magyarázó, előrejelző tudományos kutatásnak is, amely a migráció hasznos oldalait és
a mindennapi együttélés nehézségeit is képes feltárni. A tudományos részterületek,
így a demográfia értelmezési tartománya is bővül. Mára a demográfiai látókörébe
kerültek a foglalkoztatás, az iskolázottság, a nemzetiségek, a nyelvi kultúra és a vallás leírásai és magyarázó elemzései, és a szakpolitika alakításának feladata is. Ha a
demográfiai folyamatok eltérnek az optimálistól, helyi vagy kormányzati intézkedésekkel kell beavatkozni, bár tudjuk, hogy a – szükségképpen reaktív intézkedések –
időzítése nem mindig szerencsés6, hatása pedig kontraproduktív lehet. A meghirde6
Pl. a hazai 1953-55 közötti nagy létszámú korosztály 20 évvel később a nélkül is születési csúcsot
jelentett volna, ha 1974-76 között nem támogatták volna a három gyermekes családmodell elterjedését. A kínai népesedés politika ’50-es évekbeli demográfiai boomját követően a ’70-es években egy
mobilitási növekedés volt tapasztalható.
a nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai | 35
tett célok és eszközök végül az egyéni vagy családi stratégiák szintjén fejtik ki várt
vagy váratlan hatásaikat, amelyek – egyebek között – a gyermekszülést, a tanulást
és a mobilitás (egyéb) formáit érintik. Ezt nevezzük individuális szubszidiaritásnak.
Ábra 2: Második világháború utáni vándorlás a fejlődő térségekből
Forrás: http://www.leeds.ac.uk/strikingwomen/skin/images/map_large.jpg
A népesedéssel foglalkozó tudományok sokoldalúan foglalkoznak a migrációval.
A migráció (komplexitása) kapcsán olyan egyensúlyra törekvő folyamatról beszélünk,
amely az intézményes beavatkozástól – például szigorítástól vagy könnyítéstől
– függően hatást gyakorol más társadalmi folyamatokra, legyenek azok földrajzi,
népesedési vagy más szakpolitikai jellegűek. A migráció – ahogy említettük – egyre
átpolitizáltabbá válik, hiszen a globalizáció révén nemzeti és szupranacionális érdekek
metszéspontjában áll. Váratlan hullámai és kiszámíthatatlan tömegessége megnehezítik ellenőrzését, ami nemzetbiztonsági kérdéseket vet fel, jóllehet az országok számára
elsődleges a biztonság garantálása és a nemzeti haszonelvű stratégiák érvényesítése.
Az fent említette kiszámíthatatlanság oka az, hogy a legtöbb célország csak akkor kezdett migrációs stratégia kidolgozásába, amikor már foglalkozást kereső bevándorlók
tömege döngette a kapuit, akik számos eltérő kulturális, vallási, nyelvi jelleget hoztak
magukkal. Míg a célterületek belső migrációjának jellege, eltekintve a vertikális
mobilitás felgyorsulásától, keveset változott, az emberek – a régi modell szerint –
a rurális térségekből a városokba, onnan a nagyvárosokba költöztek, a nemzetközi
migráció a perifériáról a félperiféria, onnan pedig a gazdasági centrumországok felé
mozgott. Ez pedig a fejlett világ országainak érdekei tekintetében legalább egy mini-
36 | l. rédei mária
mális konszenzus eredményezett, minden ország közös érdeke az illegális migráció
három nem kívánatos kísérőjelenségének, a drog-, fegyver- és embercsempészetnek a
megakadályozása.
Ahogy a migráció irányításának elvei és a migrációban részt vevő szereplők
változtak, úgy finomodott a migráció elemzései is. Kezdetben a mobilitás-elemzések csak két szereplővel, a kibocsátó és a befogadó országgal számoltak. Később a
migráció globálissá vált, fizikai akadályok egyre kevésbé nehezítették, a nemzeti
bevándorlási szabályok betartatása egyre nehezebbé, a migránsok mozgása egyre
célirányosabbá vált. Közben a migrációs rendszer szereplőivé váltak olyan multinacionális vállatok és szervezetek, amelyek érdeke a nemzeti korlátozások felszámolása
vagy megerősítése volt, a célországbeli szabályozások homlokterébe egyre inkább
biztonsági feladatok léptek. Az egykor – látszólag – kétszereplős migrációs rendszer
mára bonyolult, sokszereplős érdekvezérelt hálózati képletté vált, amelyet maradéktalanul átlátni és irányítani lehetetlen.
Az elmúlt évtizedekben a migráció kapcsán felmerült a kérdés, miként lehet a
tömegeket helyben tartani, vagy hatékonyan szembesíteni a valós lehetőségekkel.
Lokális fejlesztésekkel a helyben maradás csupán kismértékben valósítható meg.
A védelmi célból létesített műszaki határzárak 7, a határövezetekben migráns enklávék létesítését célzó ötletelés és az illegális migránsok büntetőjogi kriminalizálása
sem képesek tartósan megállítani a bevándorlók tömegét. Ha nincs az ellenőrzést
lehetetlenné tevő háborús helyzet vagy tömeges kényszermigráció, a migrációpolitikában érvényesülhet bizonyos politikai és gazdasági cél- és haszonelvűség.
A második világháborút követően a korábban elszigetelt régiók lakossága számára
is – a demográfiai változásoktól nem függetlenül – lehetővé vált a világ mobilitásába
történő bekapcsolódás. A régi időkben magas születési és halálozási (arány)szám, valamint alacsony átlagéletkor volt jellemző. A fejlődő régiókban a magas születésszám
fennmaradt, a járványok megfékezésével és az egészségügy fejlődésével jelentősen
nőtt az átlagéletkor. Míg a mobilitás folyamatosan növekszik, míg a természetes
reprodukció helyhez kötött, a fejlett és alulfejlett világ közötti demográfiai olló
szétnyílik, de az eltérő népesedési trendek növekvő egymásra utaltságot sejtetnek.
Napjaink egyik fő kérdése az, hogy Kínában, Indiában és a szubszaharai Afrikában
miként korlátozható a népességrobbanás, illetve az euroatlanti világban hogyan
lehet az elöregedés hatásait ellensúlyozni. A fejlett országok a modernitás és jólétiség
csapdájában estek, alacsony a termékenység, nő a születéskor várható átlagéletkor.
Felborult a korosztályok egyensúlya, egyes korosztályok létszámcsökkenése már
veszélyezteti a további reprodukciót, feleslegessé tesz intézményeket és szolgáltatásokat, más korosztályok növekedése pedig új szociális szolgáltatásokat követel. A
demográfiai és gazdasági stabilitás fenntartása érdekében tehát masszív és folyama7
Ceuta, Mellila, Berlini Fal, hidegháborús vasfüggöny, USA–Mexikó közötti határ stb.
a nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai | 37
tos, de optimális összetételű bevándorlás szükséges.8 Ezért egyes országok életkori
és nemi csoportokra bontott bevándorlási preferenciákat határoznak meg, mások a
képzettséget honorálják a bevándorlók szűrésében (Krugman, 2008).
Az 1960-as, 70-es és 80-as években a gyarmati országok függetlenné válása után
a demográfiai átmenet következtében ezekből nagyarányú kivándorlás indult.
A korábbi – köztük a 19. század végi kínai és más – migrációs hálózatok újjáéledtek,
hatalmas vándorló tömegek jelentek meg váratlanul. Mivel a migráció számadatai
mögött emberek vannak, akik ezer és ezer láthatatlan szállal kötődnek helyekhez és
más emberekhez, a migráció aligha is lehet irányított folyamat. Max Frisch, német író
1965-ben elhangzott és azóta elhíresült megfogalmazása szerint „munkaerőt hívtunk
és emberek érkeztek”. A németek már akkor tapasztalhatták, hogy a határokon átlépő
munkaerő szabad(abb) mozgása egész családokat mozdít meg, a külföldiek családtagjai
pedig az állampolgárokkal azonos juttatásokért állnak sorba.
A női emancipáció eredményezte változások, a nők önállósága, képzettségének
növekedése munkaerőpiaci előretörésükkel járt. A nők bevándorlóként is felértékelődtek. Napjainkra az agyelszívás (brain drain) 60 százalékos női részvételt mutat,
a menekültek jelentős része szintén nő, és igen jelentős az embercsempészet során
utaztatott nők és kiskorúak aránya is. Az elmúlt ötven évben a nők gyorsuló mobilitásával, különösen a fejlett országokban, a nemi szerepek is átrendeződtek, ami
távolról sem volt konfliktusmentes.
Globalizáció és a migráció
A migránsok általában oda igyekeznek, ahol már élnek rokonaik, barátaik, és lehetőséget látnak a boldogulásra. A családi kötelékeken alapuló kapcsolatok kezdetben
segítséget nyújthatnak az eligazodásban, a nyelvi korlátok leküzdésben. Az USA-ban
sok bevándorló az angol nyelvtudás hiánya miatt nem kéri az amerikai állampolgárságot. A Kaliforniában található Szilícium-völgy beruházói kínai és indiai tőkével
indultak, és honfitársaik közül toboroztak legszívesebben munkatársakat. A bevándorlók térbeli elkülönülése, szegregálódása hatással van a városrészek arculatára, az
ingatlanok piaci értékére, az élet minőségére, a mindennapokra. Tehát kimondhatjuk,
hogy az etnikai hálózatokhoz kötődő informális kapcsolatok döntőek a migránsok
regionális települési stratégiáiban.
8
ADAPT2DC projekt, ami a csökkenő és öregedő lakosság jövőbeni szolgáltatásainak a módosításával foglalkozik. Elérés: http://www.dw.de/europe-faces-the-challenge-of-a-shrinking-agingpopulation/a-15486579 (Letöltve: 2014.02.10.)
38 | l. rédei mária
Ábra 3: Indiai és kínai diaszpórák a világon
Forrás: http://www.economist.com/blogs/dailychart/2011/11/diasporas
A világban meghatározóvá vált a hálózatosodás. A gazdálkodó úgy képes a versenyképes termelési költségeket elérni, ha jó terméket vagy hatékony szolgáltatást
kínál, de minimalizálja a termelés, szállítás és munkaerő költségeit (Krugman, 2008;
Lengyel, 2003). Az 1970-es évektől a gazdasági globalizáció nyomán új gazdálkodási és
gazdasági térszervezési modellek jelentek meg. Az egyes régiókban zajló demográfiai
robbanás együtt járt a humán infrastruktúra átalakulásával, az iskolázottság növekedésével, az innovációk terjedésével, a lakhatási komfort és az életminőség általános
javulásával, az individualizáció növelte a mobilitásigényt. A technológiai áttöréssel a
termelésben előtérbe nyomultak az automatizált technológiák az élőmunka rovására.
A globális gazdasági szereplőket multinacionális befolyásuk a migrációs folyamatok
irányításában is érdekelt szereplővé tette. Felgyorsult a vállalatok mobilitása és a
tőke mozgása is a centrum és a (fél)periféria térségei között. A 90-es évekre a nagy
gazdasági és szabadkereskedelmi integrációk (NAFTA, EU, ASEAN) jogi eszközökkel
biztosították a tőke, az áruk és szolgáltatások valamint a munkaerő alig korlátozott
mozgását. Ennek hatásai a családi otthonokba is jelentkeztek. A kivándoroltak az
otthon maradottakat pénz hazautalásával támogatják. A hazautalás mértéke ma már
meghaladja a nemzetközi tőkebefektetéseket (FDI), 2012-ben a Világbank adatai szerint a 400 milliárd amerikai dollárt. A pénztranszferek azonban nem csak a családok
fenntartását szolgálták, hanem tőkebefektetésként is hasznosulnak.
a nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai | 39
A 20. század végére összekapcsolódtak a tudásteremtés lokális helyszínei és a
tudásfelhasználás globális terei. A művelt emberfők előállítása vagy megszerzése
fontos tényezővé vált, a szellemi tőke képzése üzletté vált. Régebben a kisméretű
zárt gazdaságoknak nem volt érdeke a képzésbe való nagyarányú befektetés, a
fejlett és nemzetközivé vált piacgazdaság azonban érdekelté tette a lakosságot a
hazai és külföldi tanulásban és készségfejlesztésében. A transzferálható tudással
elkerülhető a (fiatalkori) munkanélküliség, a tehetségesek eséllyel pályázhattak a
centrumországok munkahelyeire. A térbeli mobilitás a társadalmi mobilitás leggyorsabb csatornájává vált, hiszen a befogadók a legalkalmasabb munkaerőt, a bevándorlók a befogadás legkedvezőbb feltételeit keresik. Ez egyéni és regionális szinten –
legalább részben – win-win pozíciókat eredményez. A magasan képzettek esetében
a munkaerő-ügynökségek elemzéseket végeznek, hogy kiszolgálják a megbízói igényeket, de az alacsonyan képzettek tömegére is van igény. Az iskolai végzettségen
mérve a bevándorlóknak csupán ötöde magasan képzett, a többség képzetlen vagy
alacsonyan képzett.
A migrációs döntés
A migráció során a célterület kiválasztása, az elindulás, a bejutás, és a legalizált tartózkodás, később a beilleszkedés előzetes megfontolásokon, és döntéseken nyugszik.
A térbeli mozgás gyorsasága, és sűrűsége, a virtuális tér megjelenése és az információs társadalom kialakulása, a jogi ismeretek terjedése megkönnyíti az előzetes
tájékozódást, az otthon és a külföld viszonyainak összevetését. A nagy befogadó
országok a bevándorlás befolyásolására on-line személyes kérdező-válaszoló szolgáltatói felületeket 9 működtetnek, amelyek a döntésben résztvevők tudásszintjét
emelik, kockázatait mérséklik.
A migrációs döntés során maghatározó, hogy a leendő migráns mennyire képes az
összegyűjthető információkat értékelni, és saját alkalmazkodóképességét a leendő új
környezethez helyesen megítélni.10 Ennek esélye az iskolai végzettség arányában javul
vagy romlik. Az elmúlt évtizedekben a migránsok tudatossága nőtt a célterület kiválasztásában, felkészültebbek a várható körülmények tekintetében. Egyre több ország
szelektálja a bevándorolni szándékozókat kvóták és preferenciák rendszerével.
A migráció a vándorlás folyamatának befejeztével válik statisztikai adattá.
A statisztika azonban nem ad választ arra, hogy a migrációt kiváltó megfontolások
közül, bár tudjuk, hogy ezek egyfajta határhaszon-számítás keretében interferálnak,
melyek voltak a döntőek és miért. Nem ad választ arra sem, mikor nevezhető sike-
9
10
Elérés: http://cgge.aag.org/Migration1e/ConceptualFramework_Jan10/ConceptualFramework_Jan10_
print.html (Letöltve: 2014.02.10.)
A Wie das man Schweizer macht? című könyv ad támpontot arra Svájcban, hogy mit is várnak el a
helyiek és később, az állampolgársági kérelem során a hatóságok a migránsoktól. Vagy példa lehet a
legutóbbi időbe ahogy Nagy-Britanniában mondták, „akarjon brit lenni”.
40 | l. rédei mária
resnek a bevándorlás és befogadtatás. Az új migrációs formák közül a rövid időre
szóló vállalati áthelyezés, tudományos együttműködés, cirkuláris mozgás, szezonális
munka, külföldi továbbtanulás előnye, hogy az új környezet megismerése és az önismeret próbája után bármikor komolyabb következmények nélkül visszafordítható.
Említést kell tennünk a kényszermigrációról is. Ez a természeti katasztrófák,
háborúk, etnikai konfliktusok, klímaváltozások, politikai üldözések által kiváltott
migráció. A kényszermigráció menekülés, ami szükségképpen szorosan kapcsolódik
a migráció illegális formáihoz, aminek a befogadó területek minden jogi és rendészeti
eszközzel igyekszenek elejét venni.
Földrajzi determinizmus
A mobilitás hálózatait az ún. földrajzi determinizmus határozza meg. Az országok
közötti közlekedés csatornáit, amelyek a migráció ellenőrzési pontjai is, természetföldrajzi és infrastrukturális (repülőterek és határátkelők) tényezők függvényei.
A schengeni határokon belül a korábbi határok elválasztó szerepe szűnt meg, így
váltak az egykori országhatárok menti térségek ma belső határként aktív kontaktzónává a gazdaság, a munkaerő és a kereskedelem, ingatlanforgalom területén
(Kincses–Rédei, 2011).
A földrajzi meghatározottság legfontosabb elemei a gazdasági és jóléti különbségek.
A jóléti lejtők aljáról a tetejére igyekszenek az emberek, oda, ahol többet kereshetnek
ugyanazzal a munkával és sűrűbb a szociális háló. Korábban a befogadó országok többsége igényt tartott a 3D típusú munkákat vállaló munkaerőre is, ez alkotta a migráns
munkaerő 80 százalékát (Rédei, 2007). A fennmaradó 20 százalék magasan képzett volt,
akikre a technológia, az innováció és a magas hozzáadott értéket termelő gazdaság
területein volt és van egyre nagyobb szükség.
Bár a gazdasági-pénzügyi válság nyomán a közeli régiókból érkezett és feleslegessé vált bevándorló munkások részben hazatértek a fejlett országokból, a távolról, pl.
Ázsiából érkezettek részben a szürkegazdaságba vándoroltak, a bevándorlásra gazdasági és demográfiai okból továbbra is szükség van. De a fejlett Észak és a szegény
Dél demográfiai divergenciája miatt egyébként is elkerülhetetlen. A lényegi kérdés a
bevándorlás tervezhetősége és irányíthatósága. A migráció folytatódására a fejlett befogadó régiók a tolerancia jegyében eszmeileg is felkészültek, de a fennálló feszültségek enyhítése, az újonnan érkezők támogatása további erőfeszítéseket, szubszidiáris
megoldásokat, valamint a kibocsátó területekkel kötött megállapodásokat kíván.
Új tendenciák
2015-ben olyan váratlan és tömeges jelenségek történtek, amelyek a korábbi migrációs gyakorlattól, elvektől eltérő gyors válaszokat kívántak. Ismeretes, hogy a
migráció első számú prioritása a biztonság és ezzel az ellenőrzés teljesülése. Számos
esemény közrejátszott abban, hogy nehezen szétválasztható legyen, a terrorizmus a
a nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai | 41
meneküléstől. A kockázatos élethelyzetben élő emberek radikalizálódása könnyebben elérhető, mint a stabil és elégedett életűeké.
Az európai kontinens az elmúlt évekhez képest nagyarányú, sokféle szándékú
és eredetű, összetételű migráns népességgel találkozott határainál. A migránsok
tudatos (GPS), elszánt populációja, a csupán elveiben elfogadott határellenőrzéssel
váratlan helyzetekbe került. Kiemelten fontossá vált földrajzi elhelyezkedés, és az
országok nemzeti hatáskörben hoztak döntéseket. A migráció kérdése politikai
polarizációt (anti-migrációs gyakorlat) indított el, és kérdései a családok napi beszélgetésébe is bekerült.
2015 több új vonással is jellemezhető év volt. A keleti bejutási csatorna, Görögország
és Nyugat-Balkán, azért vált olyan kritikussá, mert ehhez csatlakozott az afgán, iráni,
bangladesi és a kelet afrikai áramlat. Ezzel nemcsak eltolódtak a bejutási vonalak,
de más kontinensek menekültjeivel is felduzzadtak, így a kérdés sokszínűsége nőtt.
A háborús konfliktus, az üldöztetés és a természeti katasztrófák, mint földrengés,
sivatagosodás további lokális push tényezők voltak.
Az embercsempészet és hozzákapcsolódó tevékenységek nagyüzemivé váltak, a
befogadó szolidaritás és együttérzés gyengült, a hatalmas áradatra lassan, bizonytalanul és nem összefogva került sor válaszra. Érvényesült a nem az én „backyardom”
típusú, soha nem feltételezett (kerítésépítés, lezárás) kormányzati reagálás.
Az emberi áldozatok meghaladták a mozgásban résztvevők számát azzal, hogy
sokan meghaltak, szenvedtek, csalódtak, családok indultak el és nem fiatal férfiak,
pl. valamiféle életszínvonal image orientálta a célország megválasztását. Koncentrált
volt a célterületre eljutás. Nemcsak az ország, de még annak egyes régiói is kiemelt
cél-érdeklődést kaptak. Egyes korábban alig ismert határszakaszok váltak krízis
helyszínné. A migránsok az otthoni feszültségeket és mindennapokat odahozták,
ahol befogadást kaptak. És ez igen eltért a célterületeken megszokottaktól.
A menekültek jogi meghallgatási lassú folyamata azzal jár együtt, hogy a kiutasításra, kitoloncolásra akár egy év után kerül sor, ennek során távoli és tömeges szállításra kell felkészülni. És naiv dolog azt hinni, hogy a hazaküldöttek itt megszerzett
tapasztalatai, és a befogadást kapott személyek kapcsolatai nem fogják egy későbbi,
konfliktus esetén a mobilitást motiválni, csatornázni.
Összegzés
A migrációs folyamat módosítja a népesség térbeli elhelyezkedését, és összetételét a
kiindulás és a megérkezés helyén. Ezzel kapcsolatokat is épít a kibocsátó és fogadó
régiók között. A migrációt tartósan megállítani nem lehet, a bevándorlás megfelelő
politikával társítva előnyös célokat szolgálhat. A globalizációval nőtt a migrálók
száma és aránya mind a kibocsátó, mind a fogadó népességekben. A nyelvi, kulturális
és szocializációs különbségek átpolitizálták a migráció kérdését, hiszen a migráció
sokoldalú hatást fejtett ki a célterületeken is, különösen a városokban, amelyek így
42 | l. rédei mária
új feszültségekkel és feladatokkal szembesültek. Az infokommunikációs eszközök
fejlődése megkönnyítette minden szereplő dolgát.
A globális mozgásokat a világ egyenlőtlenségei formálják. A célterületek népessége öregszik, stagnál vagy éppenséggel csökken a munkaképes lakosság létszáma.
Eközben a kibocsátó országokban gyorsan nő a fiatal lakosság, akiket a fejlett világ
szociális kedvezményei, a legjobbakat pedig a fejlett országok munkaerőpiacán folyó
verseny és az elérhető karrierek és állások vonzzák. Utóbbiak számára a migráció
a társadalmi mobilitás leggyorsabb csatornája, az útra indulók nagyobb hányada
azonban képzetlen, ezért beilleszkedésük igen nehézkes.
A migránsok kapcsolatot építenek a szülőfölddel, pénzt utalnak haza, közvetítenek
tapasztalatokat, innovációt, későbbi külföldi befektetések működtetőivé válhatnak.
A migráció a nemzetközi üzletmenet fontos eszköze. A globális gazdaság körülményei
között az alacsony munkajövedelmet kínáló országokban gyors növekedés, a magas
jövedelmet biztosító országokban alacsony növekedés mutatkozik. A fejlődés az alacsony képzettséget igénylő és alacsony hozzáadott értéket termelő ágazatok helyett
magas hozzáadott értéket termelő és magasan képzettséget igénylő technológia-intenzív ágazatokat preferál. A piacvezető vállalatok számos telephelyet létesítenek világszerte, ezzel serkentve a munkaerő mobilitását. A globalizált gazdaság fokozottan
szolgáltatás-orientált, a bevándorlók nagy hányada is a célország lakossági szolgáltatásaiba kapcsolódik be, ami viszont fokozott alkalmazkodást követel meg.
Évtizedekig Délkelet-Ázsia volt a népesség mobilizációjának központja. Ez a központ ma a szubszaharai régióba és Indiába helyeződik át, de több kutató prognózisa
szerint Egyiptom, Pakisztán, és a Fülöp-szigetek is jelentős iskolázatlan tömegeket
bocsát majd ki, így csökkentve oktatási és jóléti kiadásait. A munkaerő szabad(abb)
áramlása és a családegyesítés joga azonban nem alapozza meg a szociális ellátásokhoz való korlátlan hozzáférést. A migráció globális perspektívában humán erőforrás,
amelynek keletkezésében a globális egyenlőtlenségek játsszák a főszerepet, de amely
ezek kiegyenlítése felé mutat. A hazautalások például a kibocsátó és célterület közti
jövedelmek kiegyenlítődésében játszanak szerepet.
A földrajzi mobilitás egyéni szinten kockázatos lépés, egy átmeneti élethelyzet
kezdőpontja, amely alaposan átrendezheti a tervezett életesemények rendjét, egyebek között lerövidíti az ifjúkori életszakaszt, viszont egyéni karriereket indíthat
útjára, és pozitív tanulságokkal szolgálhat a befogadó társadalom számára is.
A stratégiaalkotók a közeljövőben kettős feladat elé néznek. A befogadó országokban a számukra kedvező összetételű migrációt kell serkenteniük, a kibocsátókban
pedig erőfeszítéseket kell tenniük a kivándorlók visszahívására és a tőlük várható
előnyök kiaknázására.
a nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai | 43
1.
2.
3.
4.
5.
6.
Melyek a kibocsátó és a befogadó országokra gyakorolt demográfiai hatások?
Sorolja fel a migráció gazdasági hatásait?
Mit jelent a földrajzi determinizmus a világ migrációjában? Hozzon példát
regionális szinten is!
Jellemezze a szabad munkaerő-áramlási terek létrejöttét és annak előnyeit!
Beszéljen a migráció globális és regionális kihívásairól?
Kik a migrációs folyamat szereplői, mi a feladatuk és céljuk?
Ajánlott linkek az interneten
www.migrationinformation.org
www.oecd.org
www.ilo.org
www.iom.int
econ.worldbank.org
www.unhcr.org
www.migrationpolicy.org
www.unfpa.org
Felhasznált irodalom
Castles, Stephen – Miller, Mark J. (2003): The Age of Migration: International Population
Movements in the Modern World. The Guilford Press, New York.
Heller, Ágnes (1993): Ten theses on immigration, civilization, culture, human rights and
„houserules”. International Framtider, Vol. 3., No. 2. p. 39.
Kincses, Áron (2012): A Kárpát-medence ezredforduló utáni migrációs hálózatának vizsgálata. KSH, Budapest. p. 115.
Kincses, Áron – Rédei, Mária (2011): Centrum – perifériakérdések a nemzetközi migrációban,
Tér és Társadalom, Vol. 24., No. 4. pp. 301–310.
Krugman, Paul (2008): New Deal economics. New York Times, 2008.11.08. Elérés: http://
k r ug man.blogs.ny t imes.com/2008/11/08/new-dea l-economics/?_ php=t r ue& _
type=blogs&_r=0 (Letöltve: 2014.02.10.)
Lengyel, Imre (2003): Verseny és területi fejlődés. JATE Press, Szeged.
Lutz, Wolfgang (2009): New data on Human Capital. POPNET, IIASA, no. 40. Elérés:
http://www.iiasa.ac.at/web/home/research/researchPrograms/WorldPopulation/
PublicationsMediaCoverage/POPNETNewsletter/popnet40.pdf (Letöltve: 2014.02.10.)
44 | l. rédei mária
Münz, Rainer 2013): Demography and migration. An outlook for the 21st century. Policy Brief,
Migration Ppolicy Institute, No. 4. Elérés: http://www.migrationpolicy.org/research/
demography-and-migration-outlook-21st-century (Letöltve: 2014.02.10.)
OECD (2013): International Migration Outlook. Elérés: http://www.oecd.org/els/mig/
imo2013.htm (Letöltve: 2014.02.10.)
Rédei, Mária (2007): Mozgásban a világ: A nemzetközi migráció földrajza. Eötvös kiadó,
Budapest. 580. p. Elektronikus változat: http://www.afrikatudastar.hu/index.php/magyarafrika-tudas-tar/item/131-mozgasban-a-vilag-a-nemzetkozi-migracio-foldrajza (Letöltve:
2014.02.10.)
Rédei, Mária 2001. Demográfia. Eötvös Kiadó, Budapest.
További ajánlott irodalom
Haggett, Peter (2001): Geography: A Modern Synthesis, 4th Edition. Prentice Hall, New York.
Kincses, Áron (2011): A Kárpát-medence országaiból Magyarországra történő vándorlások
demográfiai és geográfiai vonatkozásai, 2001-2008. Demográfia, Vol. 53., No. 2–3. pp.
205–233.
Kincses, Áron (2011): A szomszédos országokból Magyarországra történő vándorlások területi vonatkozásai, Területi Statisztika, Vol. 14. (51.), No. 3. pp. 245–260.
Kincses, Áron – Rédei, Mária (2012): Szerb és ukrán állampolgárok Magyarországon. Afrika
Tanulmányok, Vol. 6., különszám. pp. 23–35.
A nemzetközi migráció jogi aspektusai,
különös tekintettel a legális migráció
szabályozására az Európai Unióban
Mohay Ágoston
Absztrakt
Az államok a nemzetközi migráció jelenségére a jog útján is megkísérelnek
válaszokat adni. A probléma jellegéből adódóan a nemzetközi jog szintjén is
felmerül a népességmozgás szabályozásának igénye, ám a létező szabályozás
korántsem teljeskörű. Az Európai Unió – mint szupranacionális együttműködés huszonnyolc európai állam között – kialakította a maga migrációs
szabályozását. Ahhoz, hogy átlássuk az uniós szabályozás sajátosságait, meg
kell vizsgálnunk a vonatkozó jogalkotás jogalapját, a kapcsolódó jogalkotási
szabályokat és az uniós szabályozás eddig megvalósult elemeit. Ezt követően
át kell tekinteni, hogy milyen eredmények és hiányosságok figyelhetők meg e
szabályrendszer vonatkozásában.
Abstract
International migration is a phenomenon that states the aim to influence via
legal regulation at various levels. At the international level, the regulatory
framework is far from complete, yet important international organizations
exist in this field as well. As for the European Union, as a sui generis entity, it
produces migration law of a different – supranational – character. The EU aims
to regulate both legal and illegal migration; its powers in this policy field are
shared with the Member States. The extensive body of EU law concerning legal
migration has succeeded in regulating numerous issues of this policy area.
The EU legislators have also made an effort to not only react to, but to guide
migration (most notably via the Blue Card). The EU legislative framework is,
however, fragmented and could be improved via recodification.
Kulcsszavak: nemzetközi jog; Európai Unió; uniós jog; migráció; legális migráció; bevándorlási
politika; vízumszabályozás
Keywords: international law; European Union; acquis communautaire; migration; legal migration;
immigration policy; visa regulation
46 | mohay ágoston
Nemzetközi migráció a nemzetközi jogban
Az ENSZ adatai szerint világszerte mintegy 232 millió nemzetközi migráns él, ami a
Föld népességének hozzávetőlegesen 3,2 százaléka.1 Könnyen belátható, hogy egy ilyen
súlyú társadalmi jelenséget a jognak szabályoznia kell. Az államok szuverenitásukból
adódóan meghatározhatják, hogy milyen feltételek mellett engedélyezik külföldiek
számára a területükre való belépést, az ott tartózkodást, illetve, hogy milyen feltételekkel távolíthatóak el a külföldiek az államterületről (Bruhács, 1999: 239). Ehhez
kapcsolódóan az államok meghatározzák a területükre való belépés (vízum és egyéb
engedélyek) feltételeit2, és azt, hogy a bevándorlók milyen jogokkal és kötelezettségekkel rendelkeznek az államon belül. Komplex kérdésről van szó, amely a határőrizet és
határrendészet szabályozásától az illegális bevándorlás elleni büntetőjogi fellépésen
keresztül a bevándorlók munkavállalásának szabályozásáig terjed. Az államok azt is
szabályozzák jogilag, hogy hogyan válhat valaki migránsból állampolgárrá (honosítás).
Jogi szempontból kiemelkedő jelentőségű kérdés, hogy legális vagy illegális migrációról van-e szó. Legális migráció során az egyének a szükséges okmányok, „engedélyek” birtokában vándorolnak egyik államból a másikba, illegális migráció esetén
pedig ezek hiányában. Ez utóbbi esetben lehet szó átszökésről, vagy embercsempészetről és az azzal összefonódó emberkereskedelemről (Szűcs Lászlóné, 2008: 2).
Úgy is illegálissá válhat egy migráns státusza, ha a legálisan biztosított tartózkodási
időtartamon túl is egy állam területén marad.
A nemzetközi migráció per definitionem több államot érint, jellegéből fakadóan
nemzetközi, logikusnak tűnik ezért, hogy az államok egymással együttműködve,
nemzetközi szinten próbálják szabályozni a kérdést. A nemzetközi jog elsősorban
nemzetközi szerződések vagy nemzetközi szervezetek útján tud jelenségekre reagálni. Olyan nemzetközi szerződést, amely általánosan kívánná szabályozni a nemzetközi migrációt, nem találunk: egyfelől azért, mert a migráció „kiváltó okait” és a
migrációs hajlandóságot szabályozni értelemszerűen nem lehet, másfelől a migráció
olyan speciális szituációkat, élethelyzeteket is generál, amelyek szabályozása adott
esetben „könnyebb”, vagy legalábbis sürgetőbb. Utalni kell arra is, hogy az államok
igyekeznek lehetőség szerint megőrizni az önálló szabályozási lehetőségeiket a
migráció terén (is) (Klein-Solomon, 2005: 2). Univerzális, és a migrációra általánosan
vonatkozó dokumentumként az ENSZ Közgyűlésének egy határozata említhető,
amely a nem állampolgárságuk szerinti államban élő egyének jogairól szól – az ENSZ
Közgyűlés határozatai azonban nem kötelezőek az államokra, ajánlás jellegűek.3
1
2
3
United Nations: Trends in International Migrant Stock: The 2015 Revision. Elérés: http://www.un.org/en/
development/desa/population/migration/data/estimates2/estimates15.shtml (Letöltve: 2016.02.10.)
A vízum egy állam területére való belépésre, ott tartózkodásra, kiutazásra, vagy egy állam területén
való átutazásra feljogosító hatósági engedély, amely megjelenthet külön okmány formában, vagy a
kérelmező útlevelébe beütött pecsétként.
Az ENSZ Közgyűlésének 1985. évi nyilatkozata a nem állampolgárságuk szerinti államban élő egyének jogairól
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 47
Számos nemzetközi szerződés született, amelyrk a népességmozgás egyes aspektusaival foglalkoznak: a menekültekkel és a menedékjoggal, az állampolgárság
egyes vetületeivel, a hontalansággal, a migráns munkavállalók helyzetével, továbbá
nem feledkezhetünk meg azon emberi jogi egyezményekről sem, amelyek érintik a
migráns személyek jogait is. 4 Az államhatárokról, ezek rendjéről, a határforgalomról,
az embercsempészet és az emberkereskedelem, valamint a gyermekmunka és a kényszermunka elleni küzdelemről szóló nemzetközi megállapodások szintén születtek az
államok között.5 A vonatkozó globális szintű (generális sokoldalú) nemzetközi szerződések elsősorban az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ), a Nemzetközi Munkaügyi
Szervezet és Nemzetközi Migrációs Szervezet égisze alatt születtek. Érdemes kiemelni, hogy a kifejezetten a migráns munkavállalókra vonatkozó egyezmények száma
alacsony, és ezeknek államok általi elfogadottsága is alacsony: a vendégmunkások és
családtagjaik jogainak védelméről szóló nemzetközi egyezményhez (amelyet az ENSZ
Közgyűlése 45/158 számú határozatával fogadott el 1990-ben) még az Európai Unió
egy tagállama sem csatlakozott.6 Említhető még a migráns munkavállalókról szóló
egyezmény, amelyet a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet (ILO) égisze alatt fogadtak
el 1949-ben, de a világ államai közül csak 49-en ratifikáltak (Magyarország ebben a
megállapodásban sem szerződő fél, az Európai Unió tagállamai közül összesen hét
állam ismerte el e szerződés kötelező hatályát).7 Az Európa Tanács keretében 1977ben köttetett a Migráns Munkavállalók Jogállásáról szóló Európai Egyezmény, ezt tíz
EU-tagállam ratifikálta, Magyarország nem szerződő fél e megállapodásban sem.8
A nemzetközi jog nem csak nemzetközi szerződésekkel, hanem nemzetközi szervezetek létrehozásával is reagál a nemzetközi közösség előtt álló kihívásokra: kifejezetten e jogterületre szakosodott a Nemzetközi Migrációs Szervezet (International
Organization for Migration – IOM), a menekültügy szemszögéből a legfontosabb az
ENSZ Menekültügyi Főbiztossága, míg a migráns személyek munkavállalása kapcsán
megemlítendő a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet tevékenysége is. A Nemzetközi
Migrációs Szervezet 1951-ben jött létre, és jelenleg 155 tagállama van, további 11 állam
4
5
6
7
8
Egyes politikai jogoktól eltekintve az alapvető emberi jogok biztosításának kötelessége az államok
számára nem csak állampolgáraik irányába fennálló kötelezettség, a jogokat minden, a joghatóságuk
alatt álló személynek biztosítaniuk kell. Lásd pl. az Emberi Jogok Európai Egyezménye 1. cikkét: „A
Magas Szerződő Felek biztosítják a joghatóságuk alatt álló minden személy számára a jelen Egyezmény
I. fejezetében meghatározott jogokat és szabadságokat.”
Az egyes nemzetközi szerződésekről összefoglalóan lásd: Karoliny–Mohay, 2009.
International Convention on the Protection of the Rights of all Migrant Workers and Members of
their Families Az aláírások és ratifikációk állását lásd: http://treaties.un.org/Pages/ViewDetails.
aspx?src=TREATY&mtdsg_no=IV-13&chapter=4&lang=en (Letöltve: 2016.02.10.)
Migration for Employment Convention – Revised (1949): Az aláírások és ratifikációk állását lásd: http://
www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0:: NO::P12100_INSTRUMENT_ID:312242
(Letöltve: 2016.02.10.)
Az aláírások és ratifikációk állását lásd: http://conventions.coe.int/treaty/Commun/ChercheSig.
asp?NT=093&CM=0&DF=&CL=ENG (Letöltve: 2016.02.10.)
48 | mohay ágoston
pedig megfigyelő státusszal bír a szervezetben.9 Az IOM több mint száz államban tart
fenn irodát, 2012-es költségvetése, amelyből különböző programok finanszírozását
valósítja meg, közel 1,2 milliárd dollárt tett ki. Az IOM célkitűzése, hogy hozzájáruljon a rendezett, biztonságos és humánus migráció lehetőségének megteremtéséhez.
Az IOM főként a migráció szabályozásának támogatásával, a migráció és a gazdasági
fejlődés kapcsolatának vizsgálatával, a kényszermigráció problémájával foglalkozik,
szorosan együttműködve az államok kormányaival és más nemzetközi, illetve nem
kormányközi szervezetekkel.
Összességében kijelenthető, hogy a számos releváns szabály létezése ellenére is
a nemzetközi migráció szabályozása a nemzetközi jogban hézagos (Berta–Molnár–
Töttős, 2012). Az Európai Unió tagállamai az Unión belül közös migrációs politikát
alakítottak ki, amely a jelenség számos részterületére vonatkozóan alakított ki szabályozást. Az alábbiakban e szabályrendszert vizsgálom, főként a legális migrációt
érintő jogi normákra helyezve a hangsúlyt.
A nemzetközi migráció szabályozása az Európai Unióban
A szupranacionális Európai Unió sajátos jogi eszközrendszerrel, a „hagyományos”
nemzetközi szervezetekhez képest bővebb és mélyebb hatáskörökkel rendelkezik a
migrációs politika területén is.
A nemzetközi migráció nemzetközi népességmozgást jelent, amely két vagy több
államot („kibocsátó” állam, fogadó állam, egy vagy több tranzit állam) érint. Fontos
leszögezni, hogy az Európai Unió jogában a bevándorlási politika, a migrációs jog
kizárólag az ún. harmadik országok (azaz az Unión kívüli államok) állampolgáraira,
vagy hontalan személyekre vonatkozik. Az Európai Unió tagállamainak állampolgáraira, azaz az uniós polgárokra nem a migrációs szabályok vonatkoznak, hanem
a személyek szabad mozgásáról szóló rendelkezések, legyen szó akár gazdasági
(munkavállalás, letelepedés) célú, akár nem gazdasági indíttatású, tagállamok
közötti személymozgásról. A menekültügy kérdéskörét szintén meg kell különböztetnünk a migrációtól: a menekültek speciális, védelmet igénylő helyzetben vannak.
A nemzetközi jog alapján az állam védelemben részesíti azokat a személyeket, akik
faji, vallási okok, nemzeti hovatartozás, illetve meghatározott társadalmi csoporthoz
való tartozás, avagy politikai meggyőződés miatti üldözéstől való megalapozott
félelmük miatt az állampolgárságuk szerinti országon kívül tartózkodnak, és nem
tudják, vagy az üldözéstől való megalapozott félelmükben nem kívánják annak az
országnak a védelmét igénybe venni, amelynek állampolgárai. Az Uniónak célja egy
közös menekültügyi rendszer kialakítása is.10
9
10
A tagok és megfigyelők listája elérhető itt: https://www.iom.int/members-and-observers. (Letöltve:
2016.02.10.)
Az EUMSz. 78. cikke értelmében az EU közös menekültügyi, kiegészítő és ideiglenes védelem nyújtására
vonatkozó politikát alakít azzal a céllal, hogy a nemzetközi védelmet igénylő harmadik országbeli állam-
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 49
Az Európai Unió hatásköre a migráció területén
Az Európai Unió népességének jelenleg megközelítőleg 3,8 százalékát teszik ki
a bevándorlók, 2002 óta évente mintegy 1,5–2 millió fővel nő az EU harmadik
országból származó lakóinak száma.11 Az EU-ban az elmúlt évtizedben tapasztalható évi 2 milliós népességnövekedés mintegy 80 százaléka a nemzetközi
bevándorlás folyománya (Colette–Münz, 2010: 7). A Bizottság azon az állásponton van, hogy a bevándorlók – főként az európai társadalom elöregedésére tekintettel – jelentősen hozzájárulhatnak az Unió gazdasági tevékenységéhez.
A migráció tehát nagy jelentőségű kérdés az EU számára, arra is tekintettel, hogy
Európa összességében a világ legnépszerűbb migrációs célpontjának számít.12
Az Unió csak azt, és úgy szabályozhat, amire a tagállamai felhatalmazták, ezért a
konkrét részletszabályok előtt az EU jogalkotási felhatalmazását kell áttekinteni.
Az Európai Unió nem állam, hanem egy szupranacionális szervezet, amelyet
államok hoztak létre. Hatásköre nem korlátlan, hanem származékos és korlátozott:
kompetenciája kizárólag arra terjed ki, amire az alapító és csatlakozó tagállamok
felhatalmazzák, önmaga számára új hatáskört nem alapíthat (ezt jelenti az átruházott hatáskörök elve, illetve a korlátozott hatalom elve). Fontos ezért megvizsgálni,
hogy mióta van az Uniónak (Közösségnek) felhatalmazása a migráció, pontosabban
a bevándorlás szabályozására. Az eredeti Római Szerződés (1957), amely létrehozta
az Európai Gazdasági Közösséget (EGK), nem rendelkezett migrációs kérdésekről.
A tagállamok azonban később felismerték a bel- és igazságügyi együttműködés
szükségességét, a Maastrichti Szerződés (1992/1993) már tartalmazott a bevándorlási politikára vonatkozó rendelkezéseket. Az uniós jog akkori konstrukciója eltérő
intenzitású együttműködési formákat tartalmazott: az EU első pillére az Európai
Közösségre épült, a gazdasági integrációt jelentette, méghozzá szupranacionális
11
12
polgárok mindegyike számára megfelelő jogállást kínáljon és biztosítsa a visszaküldés tilalma elvének
tiszteletben tartását. Az EUMSz. előírja, hogy e politikának összhangban kell lennie a menekültek jogállásáról szóló, 1951. évi genfi egyezménnyel és az 1967. évi jegyzőkönyvvel. A témakör részletes kifejtése
nélkül csak utalnék arra, hogy az uniós menekültügyi szabályrendszer rendelkezik a menekültként
nemzetközi védelemre jogosultként való elismerés feltételeiről és e státusz tartalmára vonatkozó minimumszabályokról, a menekültstátusz megadására és visszavonására vonatkozó tagállami eljárások
minimumszabályairól, a menedékkérők befogadásának minimumszabályairól, és speciális rendszert
alakított ki a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására.
A Bizottság közleménye az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak, az Európai gazdasági és Szociális bizottságnak és a Régiók Bizottságának – Közös bevándorláspolitika Európa számára: elvek, fellépések
és eszközök [COM(2008) 0359 végleges], p. 2.
2015-ös IOM adatok szerint 76 millió nemzetközi migráns tartózkodik Európában (Elérés: http://www.
un.org/en/development/desa/population/migration/publications/wallchart/docs/MigrationWallChart2015.pdf), ebből az Unió területén mintegy 19,6 millió, harmadik ország állampolgárságával
rendelkező személy él (az utóbbi 2014-es Eurostat adat; elérés: http://ec.europa.eu/eurostat/
statistics-explained/index.php/Migration_and_migrant_population_statistics#Migrant_population)
(Letöltve: 2016.02.10.).
50 | mohay ágoston
szinten; a második pillér a közös kül- és biztonságpolitikát; a harmadik pedig a bel- és
igazságügyi együttműködést. Az utóbbi két pillér kormányközi természetű együttműködést jelentett, amelyek terén főszabály szerint egyhangúsággal hoztak döntést
a tagállamok, az Európai Parlament hatásköre elhanyagolható, az Európai Bíróság
hatásköre pedig erősen korlátozott volt. Az Amszterdami Szerződés (1997/1999) az
EU első pillérébe helyezte (akkori terminológiával élve „közösségiesítette”, azaz
szupranacionális szintre emelte) a bel- és igazságügyi együttműködés nem bűnügyi
elemeit, így a menekültügy, a vízumpolitika, a polgári ügyekben való igazságügyi
együttműködés mellett a bevándorlási politikát is. A Lisszaboni Szerződés (2007/2009)
módosításainak köszönhetően a pillérrendszer megszűnt, ennek következtében a
bel- és igazságügyi együttműködés teljes terjedelmében szupranacionális szintű
együttműködéssé vált. A bel- és igazságügyi együttműködést érintő részterületeket
az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSz.) jelenleg „A szabadságon, a
biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség” címmel szabályozza, az EUMSz.
67. cikke szerint az Unió egy, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséget alkot, amelyben tiszteletben tartják az alapvető jogokat és a tagállamok
eltérő jogrendszereit és jogi hagyományait. E területen az Unió megosztott hatáskörrel rendelkezik, ami azt jelenti, hogy mind az Unió, mind a tagállamok alkothatnak és
elfogadhatnak kötelező erejű jogi aktusokat, a tagállamok e hatáskörüket azonban
csak olyan mértékben gyakorolhatják, amilyen mértékben az Unió hatáskörét nem
gyakorolta (EUMSz. 2. és 4. cikk). Az Európai Unió a bevándorlás és a külső határok
ellenőrzése terén a tagállamok közötti szolidaritáson alapuló olyan közös politika
kialakítását tűzte ki célul, amely a harmadik országok állampolgáraival (és hontalan
személyekkel) szemben méltányos bánásmódot biztosít, feltéve, hogy jogszerűen tartózkodnak valamely tagállamban (EUMSz. 67. cikk). A migrációs politika főbb céljai
emellett a migrációs hullámok hatékony kezelése, valamint az illegális bevándorlás
és az emberkereskedelem megelőzése és az ezek elleni megerősített küzdelem.
A jogalkotási főszabály a migráció terén a rendes jogalkotási eljárás, amelyben az
Európai Parlament és a Tanács egyenrangú felekként vesznek részt, a Tanácsban a
minősített többségi döntéshozatal a főszabály. A két intézménynek kompromisszumra kell jutnia a jogszabálytervezetről, ellenkező esetben nem születik meg a norma,
egyik intézmény sem tudja megkerülni a másikat ezen eljárásban.
Az EU migrációs szabályozásra vonatkozó hatásköre nem érinti a tagállamok arra
vonatkozó jogát, hogy meghatározzák, harmadik országok hány olyan állampolgárát
engedik be területükre, akik a harmadik országból azzal a szándékkal érkeznek,
hogy önálló vállalkozóként vagy alkalmazottként vállaljanak munkát.13 A tagállami
munkaerő-piacok befogadóképességének megítélése, és ezzel kapcsolatosan a gazdasági célú migráció határok között tartása tehát a tagállamok hatáskörében maradt
13
EUMSz. 79. cikk (5) bekezdés.
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 51
(Chalmers–Davies–Monti, 2010: 495). A munkavállalási célú migráció kapcsán lényeges a Tanács azon határozata, amelyben kialakította az ún. közösségi preferencia
elvét, amelyet a hatályos jogi helyzethez igazítva uniós preferenciának nevezhetünk:
eszerint a tagállamok csak akkor és annyiban teszik lehetővé a munkavállalási célú
bevándorlást, amennyiben az álláshelyek nem tölthetőek be nemzeti vagy uniós
munkaerővel, illetve már legálisan, állandó jelleggel az Unió területén tartózkodó
harmadik országból származó munkavállalókkal.14
Az Európai Unió migrációs joga
A fentebb bemutatott primer uniós jogi szabályok által biztosított kereteket az
uniós jogalkotó szekunder uniós jogszabályokkal töltötte és tölti ki. Elöljáróban
elmondható, hogy egyfelől az Unió migrációs joga nem szabályoz minden, a migrációhoz köthető kérdést (pl. migránsok munkaerőpiachoz való hozzáférése az egyes
tagállamokban, migránsoknak járó szociális juttatások), másfelől pedig a szabályozás eléggé fragmentált, nehezen áttekinthető, és tartalmaz inkoherens elemeket és
joghézagokat.15
Vízumszabályozás és a Schengeni Térség
Noha szűk értelemben nem a migrációs jog része, ahhoz elválaszthatatlanul kapcsolódik a vízumszabályozás. A közös, egységesített vízumpolitika az Amszterdami
Szerződés óta tartozik szupranacionális hatáskörébe16, a vízumköteles, illetve
vízummentességet élvező államokat a többször módosított 539/2001/EK rendelet
határozza meg.17 Azt tehát, hogy mely országokból van szükség vízumra az EU területére való belépéshez (és melyekből nincs), az Unió határozza meg. A vízumot
azonban konkrétan a tagállam adja ki. Fontos eleme a közös vízumpolitikának az
Európai Vízuminformációs Rendszer (EVR), amelynek célja a tagállamok konzuli
hatóságai közötti együttműködés fokozása, és a vízumokat érintő adatok cseréjének
megkönnyítése, a tagállamok közötti vízumadatok rendszerének kiépítése és a rövid
távú tartózkodásra jogosító vízumokra vonatkozó adatok tagállamok közötti cseréje
révén.18 A harmadik országokból a schengeni övezetbe belépők vízumkérelmei adatbázisának elsődlegesen az a célja, hogy azok, akiknek a vízumkérelmét egy tagállam
14
15
16
17
18
Council Resolution of 20 June 1994 on limitations on admission of third-country nationals to the territory of the Member States for employment [HL 1996 C 274]
Elérés: http://ec.europa.eu/smart-regulation/impact/planned_ia/docs/2011_home_007_eu_immigration_code_en.pdf (Letöltve: 2016.02.10.)
A Maastrichti Szerződés (1992) e területet az EU harmadik pillére, a Bel- és Igazságügyi Együttműködés
részeként határozta meg. Az Amszterdami Szerződés (1997) többek között e terültet is áthelyezte az
első pillérbe, azaz „közösségiesítette”.
HL 2001 L 81.
A Tanács 2004/512/EK határozata (2004. június 8.) a Vízuminformációs Rendszer létrehozásáról
(HL 2004 L 213); az Európai Parlament és a Tanács 767/2008/EK rendelete (2008. július 9.) a vízu-
52 | mohay ágoston
már visszautasította, ne folyamodhassanak kérelemmel egy másik EU-tagállamhoz.
A rendszer egyszerűsíti a külső határoknál folytatott ellenőrzést. Az EVR nyilvántart
ún. biometrikus adatokat (fénykép, ujjnyomat), szöveges információkat (név, cím, foglalkozás), a vízumkérelem benyújtásának helyét és idejét, és valamennyi olyan döntést, amelyet az érintett tagállam hatóságai a vízumkérelemmel kapcsolatban hozott
(elutasítás, engedélyezés).19 Az EVR bevezetése hét fázisban, régiónként történik (az
első kijelölt régió Észak-Afrika és a Mashreq országok 20 volt, e térség vonatkozásában
2011-ben indult az EVR alkalmazása), a konkrét időpontokról a Bizottság határoz.
Az Unió tagállamai – a személyek szabad mozgásának továbbgondolásaként –
megteremtették a „schengeni vívmányok néven is ismert szabályrendszert, melynek
belső dimenziója azt teszi lehetővé, hogy az uniós polgárok (gazdasági céllal vagy
éppen anélkül) szabadon mozoghassanak a tagállamok között, határellenőrzésektől
mentesen. Az eredetileg az integrációs szerződések keretein kívül megindult együttműködésről 1985-ben, a luxemburgi Schengen városában döntött Franciaország, Németország, Belgium, Hollandia és Luxemburg (Schengeni Megállapodás). Az 1990-ben
egy Végrehajtási Egyezménnyel kiegészített szerződés 1995-ben lépett hatályba, már
az 1991-ben aláíró Spanyolország és Portugália tekintetében is, azóta pedig folyamatosan csatlakoztak hozzá új és új tagállamok. Az EU az Amszterdami Szerződéssel
emelte uniós keretek közé a schengeni vívmányokat.21 A schengeni együttműködés
jelenlegi formájában 26 uniós tagállam közötti megerősített együttműködésnek
minősül.22 A schengeni együttműködés keretében elfogadott legfontosabb szabályok
az alábbi területeket érintik:
19
20
21
22
minformációs rendszerről (VIS) és a rövid távú tartózkodásra jogosító vízumokra vonatkozó adatok
tagállamok közötti cseréjéről (HL 2008 L 218).
Elérés: http://www.euvonal.hu/index.php?op=hirek&id=4161. (Letöltve: 2016.02.10.) A rendszerhez
kapcsolódóan született továbbá a Bizottság 2008/602/EK határozata (2008. június 17.) a nemzeti
interfészek, valamint a nemzeti interfészek és a központi VIS közötti kommunikációs infrastruktúra
kifejlesztési szakaszban alkalmazott fizikai architektúrájának és az azokra vonatkozó követelményeknek a meghatározásáról. (HL 2008 L 194)
Keleti arab országok (Egyiptom, Libanon, Szíria, Jordánia, Palesztin Hatóság)
Lásd az Amszterdami Szerződéshez csatolt vonatkozó jegyzőkönyvet: Protocol integrating the Schengen Acquis into the Framework of the European Union (HL 1997 C 340/93)
A tagállamok közül az együttműködésben nem vesz részt (de egyes elemekben részt vehet és vesz
is az Egyesült Királyság és Írország. A többi tagállam részt vesz a schengeni együttműködésben, de
Dánia speciális helyzetben teszi ezt: az eredeti nemzetközi szerződések alapján, nemzetközi jogi
alapon. Ciprus, Románia, Bulgária és Horvátország az együttműködésben részt vesznek, azonban még
nem teljes jogú tagjai a schengeni térségnek – részvételük a Tanács erre vonatkozó döntésétől függ.
Izland, Norvégia, Svájc és Liechtenstein nem uniós tagállamként szintén részt vesznek a schengeni
együttműködésben, külön nemzetközi megállapodások alapján. A bel- és igazságügyre vonatkozó „változó geometria” szabályrendszeréről lásd: Mohay Ágoston (2014): Opt-out/opt-in megoldások az uniós
bel- és igazságügyi együttműködés terén: sokféleség az egységben? Közjogi Szemle 7:(1) pp. 33–43.
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 53
• a személyek ellenőrzésének eltörlése a belső határokon;
• közös szabályokat alkalmaznak az EU-tagállamok külső határain átkelő személyekre;
• harmonizálják a beléptetési feltételeket és a rövid távú tartózkodásra jogosító
vízumokra vonatkozó szabályokat;
• fokozott rendőrségi együttműködés (beleértve a határokon átnyúló megfigyelés
és üldözés szabályait);
• fokozott igazságügyi együttműködés gyorsabb kiadatási rendszer és a büntetőügyekben született ítéletek végrehajtásának átadása révén;
• a Schengeni Információs Rendszer (SIS) létrehozása és fejlesztése.23
A tagállamok együttműködését a külső határok ellenőrzése terén a FRONTEX segíti.24
A legális migráció szabályozása
Az Európai Unió célja az, hogy az illegális migrációt lehetőleg minél inkább megelőzze, a legális migrációt pedig minél jobban kezelje, menedzselje. Számos szekunder
norma született, amely a legális migráció különböző aspektusait érinti.
Családegyesítés
A családegyesítés a családi élet lehetővé tételének eszköze, amely segíthet kialakítani a harmadik országok állampolgárainak a tagállamba való beilleszkedését megkönnyítő társadalmi-kulturális stabilitást, és ez egyúttal a gazdasági és társadalmi
kohézió elősegítését is szolgálja.25 A családegyesítés jogát a tagállami alkotmányok
ismerik és védelmezik, ám a tagállami jogszabályok eltérő feltételeket tartalmaztak –
a 2003/86/EK irányelv célja éppen ezért azon lényeges minimumfeltételek meg23
24
25
A SIS Európa legnagyobb informatikai rendszere, amely a belső határok eltörléséből és a külső határok megszigorított ellenőrzéséből eredő biztonsági kockázatokat hivatott kezelni, elsősorban a hatékony adatmegosztás eszközével. A SIS a Schengeni Térség államai által rögzített, mintegy 50 millió
figyelmeztető jelzést (körözést) tartalmaz, amelyek száma havonta körülbelül 3 százalékkal nő. 2013.
áprilisában kezdte meg működését a SIS II, a SIS modernizált változata, amelyben már lehetőség van
biometrikus adatok kezelésére, új adatkategóriákat is kezel (lopott légi járművek, hajók, konténerek,
értékpapírok), és képes egyes felvitt jelzések összekapcsolására (például személyek és járművek). Az
európai elfogatóparancs szintén tárolható és megosztható rajta keresztül. (Lásd még adatvédelmi
aspektusból: www.naih.hu/schengeni-informacios-rendszer.html)
A FRONTEX (azaz az Európai Unió Tagállamainak Külső Határain Való Operatív Együttműködési
Igazgatásért Felelős Európai Ügynökség) az EU külső határai integrált igazgatásának javítása céljával
jött létre a 2007/2004/EK rendelet által. A külső határok ellenőrzése és őrizete a tagállamok feladata
és hatásköre, de a FRONTEX igyekszik megkönnyíteni és hatékonyabbá tenni e feladat ellátást, többek
között az operatív együttműködés összehangolásával, integrált kockázatértékelési modell kialakításával, és gyorsreagálású határvédelmi csapatok kiküldésével (utóbbiakra azon tagállamokban lehet
szükség, amelyek sürgető és rendkívüli nyomás alatt állnak, például az illegális bevándorlók tömeges
beáramlása miatt).
A Tanács irányelve a 2003/86/EK családegyesítési jogról (HL 2003 L 251).
54 | mohay ágoston
határozása, amelyeket minden tagállamnak biztosítani kell a területén jogszerűen
tartózkodó személyeknek a családegyesítéssel összefüggésben. Az irányelv alkalmazásában a családegyesítés fogalma a következő: egy harmadik ország – egy tagállamban jogszerűen tartózkodó – állampolgára családtagjainak a tagállamba történő
beutazása és ott tartózkodása a családi egység megőrzése érdekében, függetlenül
attól, hogy a családi kapcsolat a családegyesítő beutazása előtt vagy azt követően
jött létre. Nemcsak a bevándorláskor már meglévő, hanem újonnan alapított családra
is kiterjed így a jogszabály. Az irányelvet akkor kell alkalmazni, ha a családegyesítő
személy a tagállam által megadott, egy évig vagy annál hosszabb ideig érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkezik, „megalapozott kilátásai vannak a letelepedési jogosultság megszerzésére”26, és e személy családtagjai harmadik ország(ok) állampolgárai. A személy „családtagjának” minősül a házastársa, valamint kiskorú gyermeke
(örökbefogadott gyermeke is), feltéve, hogy a családegyesítő szülői felügyeleti joggal
rendelkezik, és a kiskorú gyermek az ő eltartottja. A tagállamok engedélyezhetik
továbbá a családegyesítést a családegyesítő vagy házastársa első fokú egyenes ági
felmenő rokonai esetén, amennyiben az ő eltartottjai, és a származás szerinti országban nem részesülnek megfelelő családi támogatásban; továbbá a családegyesítő vagy
házastársa felnőtt, de nem házas gyermekei esetén, ha egészségi állapotuk miatt
képtelenek saját magukról gondoskodni. A családegyesítés keretében a tartózkodási
engedély mellett a családtagok jogosultak részt venni az oktatásban, illetve munkát
vállalni, vagy önálló vállalkozói tevékenységet folytatni.27 A tagállamok diszkrecionális szabályozási körébe tartozik viszont egy ún. átmeneti idő meghatározása, ami
maximum 12 hónap lehet. Ez idő alatt korlátozható a munkavállalás és az önálló
vállalkozói tevékenység végzése.28 Meghatározott, de maximum öt éves időtartamú
tagállami tartózkodást követően a házastárs, az élettárs, és a nagykorú gyermek
saját jogán is kérheti a tartózkodási engedélyt. Az irányelv minimumharmonizációt
valósít meg, tág tagállami mozgásteret biztosítva.
A huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkezők
A 2003/109/EK irányelv29 a huzamos időre szóló tartózkodási engedéllyel rendelkező migráns személyek státuszával kapcsolatos. Az irányelv célja egyfelől, hogy
meghatározza a tagállamok által a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező”
jogállásnak, valamint az ehhez kapcsolódó jogoknak a harmadik országok olyan
állampolgárai számára történő megadásának és visszavonásának feltételeit, akik
jogszerűen tartózkodnak a tagállam területén, másfelől pedig, hogy szabályozza az
26
27
28
29
E kevéssé konkrét kitétel értelmezése a tagállamok feladata.
Az oktatás magában foglalja az alap-, közép- és felső fokú képzést, vagy szakképzést, és ehhez kapcsolódóan pályaválasztási tanácsadáson, alap-tovább- és átképzésen való részvételre jogosít.
Lásd az irányelv 14. cikkét.
A Tanács 2003/109/EK irányelve (2003. november 25.) a harmadik országok huzamos tartózkodási
engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról (HL 2004 L 16)
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 55
ilyen jogállással rendelkező harmadik országbeli állampolgárok számára a tartózkodás feltételeit a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállást megadó
tagállamtól eltérő tagállamban.
Az irányelv fogalmai szerint huzamos tartózkodási engedélyre az a harmadik
országbeli állampolgár jogosult, aki megfelel az alábbi feltételeknek:
• öt éven át folyamatosan és jogszerűen tartózkodik a tagállam területén,
• rendszeres jövedelemmel rendelkezik, amely képes fedezni a maga és családja
szükségleteit,
• teljes körű egészségbiztosítással rendelkezik,
• nem jelent fenyegetést a közrendre vagy a közbiztonságra. 30
A tagállamok megkövetelhetik feltételként a megfelelő nyelvismeretet, mint
az integrációt elősegítő tényezőt. A huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező
személyek egy kedvező, tartós státuszba kerülnek, hiszen a legalább öt évre szóló
tartózkodási engedélyük mindig megújítható. Az irányelv szabályozza a másik tagállamba költözés feltételeit is.
A huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyek számos tekintetben az
állampolgárokkal egyenlő bánásmódot élveznek, ilyenek egyebek között a munkavállalásra és önálló vállalkozói tevékenységre való jogosultság, az alkalmazási és a munkavégzési feltételek, az oktatás és szakképzés, a szakmai oklevelek, bizonyítványok
és más képesítések elismerése, a társadalombiztosítás, szociális ellátás és szociális
védelem, adókedvezmények, az egyesülési és társulási szabadság, a munkavállalókat
vagy munkaadókat képviselő szervezet tagságába történő belépés szabadsága, vagy
az érintett tagállam teljes területén való szabad tartózkodás, terén. A tagállamok
ugyanakkor korlátozhatják is az egyenlő bánásmódot az irányelv alapján: az uniós
norma nem garantálja a munkaerő-piaci hozzáférést 31, az oktatásban való részvételhez előírható nyelvtudás, a szociális ellátás és a szociális védelem terén az egyenlő
bánásmód az alapellátásra korlátozható. Az irányelv védelmet biztosít a kiutasítás
ellen is: csak akkor lehetséges a kiutasítás, ha az illető tényleges és kellően súlyos veszélyt jelent a közrendre vagy a közbiztonságra, és ebben az esetben is figyelembe kell
venni, hogy az érintett személy mennyi ideje tartózkodik a tagállamban, mennyi idős,
hogy a kiutasítás milyen következményekkel járna rá és a családjára nézve, és milyen
a kapcsolata a származási és a tartózkodási helye szerinti állammal. A megerősített
védelmet szolgálja a kiutasításról szóló döntés elleni bírói jogorvoslat lehetősége is.32
30
31
32
Lásd az irányelv 5-6. cikkét.
11. cikk (3) bek. a) pont: „A tagállam abban az esetben tarthat fenn korlátozásokat a munkavállalásra
vagy az önálló vállalkozói tevékenységekre való jogosultságra vonatkozóan, ha a fennálló nemzeti
vagy közösségi jogszabályokkal összhangban e tevékenységek a saját állampolgárai, az EU- vagy az
EGT-polgárok számára vannak fenntartva.”
Lásd az irányelv 12. cikkét.
56 | mohay ágoston
Harmadik országból érkező magasan képzett
munkavállalókra vonatkozó szabályok
Az EU igyekszik a migrációt irányítani is, ezért a magasan képzett, harmadik országból érkező munkaerőre vonatkozóan speciális szabályokat alkotott. Az Európai
Tanács által 2004-ben elfogadott Hágai Program tartalmazta, hogy a legális migráció fontos szerepet fog játszani a tudásalapú európai gazdaság megerősítésében.
Az Unió arra törekszik, hogy vonzóbbá váljon a magasan képzett bevándorló munkaerő számára, ezért a Tanács elfogadta a harmadik országbeli állampolgárok magas
szintű képzettséget igénylő munkavállalás céljából való belépésének és tartózkodásának feltételeiről szóló 2009/50/EK irányelvet, azaz a „kék kártya-irányelvet”.33
Az irányelv célja, hogy a harmadik országbeli állampolgárok három hónapnál hoszszabb időtartamra, magas szintű képzettséget igénylő munkavállalás céljából történő befogadásának és mozgásának elősegítésével hozzájáruljon az előbbi célkitűzések
eléréséhez és a munkaerőhiány megoldásához annak érdekében, és fenntartsa az
Unió versenyképességét és gazdasági növekedését.34 Az irányelv – összhangban az
EUMSz 79. cikk (5) bekezdésével – nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy meghatározzák, hogy harmadik országok hány olyan állampolgárát engedik be területükre,
akik magas szintű képzettséget igénylő munkavállalás céljából érkeznek. Az „EU kék
kártya” elnevezésű engedély birtokosát valamely tagállam területén tartózkodásra
és munkavégzésre jogosítja fel. A kék kártyát igénylő migránsnak (egyebek mellett)
tényleges munkaszerződést vagy kötelező érvényű állásajánlatot kell tudnia felmutatnia olyan bérrel, amely az érintett tagállamban a bruttó éves átlagbér legalább
másfélszerese (bizonyos szakmákban 1,2-szerese).
Harmadik állam állampolgárságával rendelkező diákokra,
kutatókra vonatkozó speciális szabályok
A harmadik országok állampolgárai tanulmányok folytatása, diákcsere, javadalmazás
nélküli gyakorlat, illetve önkéntes szolgálat céljából történő beutazására speciális
feltételek vonatkoznak. 35 Az EU egyik kiemelkedő célkitűzésének tekinti, hogy a világ
legkiemelkedőbb tanulmányi és szakképzési központjává váljon, e megfontolásnak
pedig fontos eleme a harmadik államok polgárainak tanulmányi célú migrációja az
Unióban. A tanulmányi migrációt (amely vonatkozhat a felső- és a középfokú oktatásban résztvevőkre egyaránt) az EU átmenetiként kezeli (Lékó, 2009: 57). A tudományos kutatókra vonatkozóan pedig megszületett a harmadik országbeli állampolgároknak az Unió területén folytatott tudományos kutatás céljából való fogadására
vonatkozó külön eljárásról szóló irányelv.36 Ezen irányelv lehetővé teszi, hogy har-
33
34
35
36
HL 2009 L 155
Lásd az irányelv preambulumának 7. cikkét.
2004/114/EK irányelv (HL 2004 L 375)
2005/71/EK irányelv (HL 2005 L 289)
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 57
madik ország kutatói könnyített eljárással kapcsolódhassanak be európai kutatási
programokba, egyúttal támogatja a kutatók visszatérését is, hogy az állampolgárságuk szerinti állam fejlődéséhez is hozzájárulhassanak szakmai képességeik által. 37
A külföldieknek szóló tagállami tartózkodási engedélyek
formátumának egységesítése
Kiemelkedő fontosságú az Unió számára, hogy az egyes tagállamokban kiadott tartózkodási engedélyek egységes formátuma tartalmazza az összes szükséges információt és magas szintű műszaki szabványoknak feleljen meg, különösen a hamisítás
és meghamisítás elleni védelem tekintetében. Ez hozzájárul az illegális bevándorlás
és tartózkodás megelőzéséhez, az e jelenségek elleni küzdelemhez is. A formátumnak
alkalmasnak kell lennie arra, hogy az összes tagállam használhassa, és mindenki
által felismerhető, összehangolt és szabad szemmel is látható biztonsági jellemzőkkel kell rendelkeznie. Ennek érdekében született meg az 1030/2002/EK rendelet a
harmadik országok állampolgárai tartózkodási engedélye egységes formátumának
megállapításáról. 38 A tagállamok által harmadik országok állampolgárai számára
kiadott tartózkodási engedélyeket ennek köszönhetően egységes, kártyaformátumú
alakban állítják ki. Tartózkodási engedély alatt értendő a tagállamok hatóságai által
kiadott bármely engedély, amely lehetővé teszi, hogy egy harmadik ország állampolgára jogszerűen tartózkodjon a területén (kivéve a vízumokat és a menedékjog iránti
kérelem elbírálása időtartamára kiadott engedélyeket). E jogszabályt módosította
a 380/2008/EK rendelet, amely kiegészítette a formátum szabályait a biometrikus
adatok tárolására vonatkozó rendelkezésekkel. 39
Összevont engedély irányelv
Az Európai Parlament és a Tanács 2011-ben azért alkotta meg az összevont engedély
irányelvet (2011/98/EU40), hogy egyszerűsítse a migráns munkavállalók helyzetét:
az összevont engedély egyetlen közigazgatási rendelkezésben egyesíti a tartózkodási
és a munkavállalási engedélyt. További célkitűzése az irányelvnek, hogy az összevont
engedéllyel rendelkezők számára meghatározott jogok és ellátások tekintetében
egyenlő bánásmód legyen biztosítva. Az irányelv alapján egységes eljárásban kell
kiadni az összevont engedélyt, csökkentve az eljárási, adminisztrációs terheket,
amelyek a migránsokra nehezednek.
37
38
39
40
Mindkét irányelv kapcsán elkészült egy módosító tervezet a Bizottság részéről. [Javaslat: az Európai
Parlament és a Tanács irányelve a harmadik országbeli állampolgárok kutatás, tanulmányok folytatása, diákcsere, javadalmazás ellenében végzett és javadalmazás nélküli gyakorlat, önkéntes szolgálat,
valamint au pair munkavégzés céljából történő beutazásának és tartózkodásának feltételeiről. COM
(2013) 0151 final]
HL 2002 L 157. A rendelet a 97/11/IB tanácsi együttes fellépést (HL 1997 L 7) váltotta fel.
HL 2008 L 115
HL 2011 L 343
58 | mohay ágoston
Az irányelv személyi hatálya kiterjed az alábbiakra:
1. valamely tagállamban munkavállalási célú tartózkodás iránti kérelmet benyújtó
harmadik országbeli állampolgárok;
2. olyan harmadik országbeli állampolgárok, akiknek tartózkodását valamely
tagállamban az uniós vagy nemzeti jog alapján munkavállalástól eltérő célra
engedélyezték, akik munkát vállalhatnak, és akik tartózkodási engedéllyel rendelkeznek;)
3. olyan harmadik országbeli állampolgárok, akiknek tartózkodását valamely tagállamban az uniós vagy nemzeti jog alapján munkavállalás céljából engedélyezték.41
Az irányelv természetesen nem érinti azt a helyzetet, hogy a munkaerőpiachoz
való hozzáférés engedélyezése tagállami hatáskör marad, ezt jól érzékelteti az
irányelv azon rendelkezése, mely alapján az összevont engedély iránt benyújtott
kérelem elfogadhatatlannak nyilvánítható pusztán a munkavállalási céllal érkezett
és befogadott harmadik országbeli állampolgárok nagy számára hivatkozva – ezen
az alapon a kérelmet nem is szükséges érdemben elbírálni (8. cikk).
A legális bevándorlók szociális helyzete (több tagállam érintettsége esetén)
A legális bevándorlók szociális helyzete a migrációs jog egy igen fontos kérdése.
Az uniós szabályozás azonban csak egy speciális helyzetre vonatkozik e körben: olyan
migránsokra, akik egyik uniós tagállamból egy másikba vándorolnak tovább (unión
belüli, másodlagos migráció). A 859/2003/EK rendelet utaló jelleggel szabályoz: az
uniós polgárok szociális helyzetét szabályozó jogszabályok alkalmazását terjeszti ki
harmadik államok állampolgáraira: az 1408/71/EGK rendelet42 a tagállami szociális
rendszereknek az Unión belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő
alkalmazásáról szól, az 574/72/EGK rendelet43 pedig az e rendelet végrehajtására
vonatkozó szabályokat tartalmazza. Ezt megelőzően a harmadik államok polgárai az
ezredfordulóig csak az uniós polgár családtagjaként lehettek a rendelet jogosultjai
(Gyulavári–Gellérné Lukács, 2005: 59).
41
42
43
Meg kell jegyezni ugyanakkor, hogy az irányelv széles körben kizár saját hatálya alól személyeket (pl.
uniós polgárok családtagjai, kiküldetésben lévő harmadik országbeli állampolgárok, vállalaton belül
áthelyezett munkavállalók, idénymunkások, stb.) – lásd a jogszabály 3. cikk (2) bekezdését.
A Tanács 1408/71/EGK rendelete a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó
munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról (HL 1971 L 149). A rendeletet az uniós
tagállamok állampolgárai tekintetében 2010-ben a 883/2004/EK rendelet (HL 2004 L 200) váltotta
fel. Azonban továbbra is az 1408/71/EGK rendelet alkalmazandó az Európai Unión kívüli országoknak
az EU területén jogszerűen tartózkodó állampolgárai tekintetében.
A Tanács 574/72/EGK rendelete a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló 1408/71/EGK rendelet végrehajtására
vonatkozó szabályok megállapításáról (HL 1972 L 74)
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 59
Azok a nem uniós állampolgárok, akik egy tagállamban jogszerű lakóhellyel rendelkeznek, de nemcsak egy tagállammal van kapcsolatuk, a 859/2003/EK rendelet
alapján az 1408/71/EGK rendelet személyi hatálya alá kerültek. A jogszerű lakóhellyel
rendelkezés előfeltételét képezi e rendelkezések alkalmazásának – mindebből következően a nemzeti jogtól függ, hogy mikor rendelkezik egy harmadik országbeli állampolgár jogszerű lakóhellyel, és ettől függenek szociális biztonsági jogai is (Uo.: 60).
A harmadik államok polgárainak is meg kell felelniük az uniós polgárokra vonatkozó,
a „határon átnyúló elem” szükségességét jelentő feltételnek. A két feltétel konjunktív.
(Az Unió egyébként a szociális juttatások terén még a tagállami állampolgárok kapcsán sem törekszik egységes, uniós társadalombiztosítási rendszer létrehozására,
célja sokkal inkább a koordináció.) A tagállamokban az ellátások fajtái, jogosultsági
feltételei és mértéke eltérőek lehetnek, ez a tagállam döntésétől függ.
Idénymunkások bevándorlása
Az EU legális migrációs jogának legújabb fejleménye a harmadik országbeli állampolgárok idénymunkásként való munkavállalás céljából történő belépésének és
tartózkodásának feltételeiről szóló irányelv.44 A „szezonális”, ideiglenes migráns
munkavállalás speciális területe kapcsán az irányelv a beutazásra és tartózkodásra
vonatkozóan méltányos és átlátható szabályokat kíván lefektetni, és meghatározza az
idénymunkások jogait. Egyúttal biztosítékokat is tartalmaz annak megakadályozása
érdekében, hogy az ideiglenes munkavállalás és tartózkodás az engedélyezettnél tovább tartson. Az irányelv implementációja során a tagállamok határozzák meg azon
foglalkoztatási ágazatok listáját, amelyek idénymunkáról van szó, a lista módosítható
(a Bizottságot tájékoztatni kell). Az irányelv nemzeti átültetésének 2016. szeptember
30-ig kell megtörténnie.
Az illegális migráció szabályozása
Az illegális migráció önmagában is szertágazó, komplex témakör, amely a büntetőügyi együttműködéssel szorosan összefügg, ehelyütt ezért csak rövid bemutatására
szorítkozom. Az Unió legfontosabb célja a prevenció és az embercsempészet elleni
küzdelem. Az illegális migráció útját választó személyek kiszolgáltatott helyzetben vannak, e jelenség kizsákmányolására transznacionális bűnözői csoportok
„szakosodtak”. Az Unió hangsúlyozottan küzd az illegális migráció ellen, többek
között rendőrségek és igazságügyi szervek bűnügyi együttműködése útján. Ehhez
kapcsolódóan a migráció legális és illegális formája közötti összefüggéseket (pl. a
legális migrációt érintő egységes, relatíve kedvező szabályok is hozzájárulhatnak az
illegális migráció csökkentéséhez) sem szabad figyelmen kívül hagyni. Az illegális
44
2014/36/EU irányelv a harmadik országbeli állampolgárok idénymunkásként való munkavállalás
céljából való belépésének és tartózkodásának feltételeiről (HL 2014 L 94). A jogszabály 2014 februárjában született meg.
60 | mohay ágoston
bevándorlás elleni küzdelem legfontosabb elemeit a külső határok egységes védelme
és az illegális bevándorlók hazatelepítése jelenti.
Az Unió jogszabályokat bocsátott ki a harmadik országok illegálisan tartózkodó
állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös
normákról és eljárásokról, a harmadik országok állampolgárainak kitoloncolásáról
hozott határozatok kölcsönös elismeréséről45 (ez lehetővé teszi az olyan kitoloncolási határozat elismerését, amelyet valamely tagállam illetékes hatósága hozott
harmadik országnak egy másik tagállam területén tartózkodó állampolgára ellen).
A kényszerített visszatéréshez kapcsolódó uniós jogi szabályozáshoz tartozik a légi
úton történő kiutasítás céljából történő átszállítás eseteiben biztosított segítségnyújtásról szóló irányelv46, és a harmadik államok kiutasított állampolgárainak két
vagy több tagállam területéről történő kitoloncolására szolgáló közös légi járatok
szervezéséről47 szóló határozat. Az Amszterdami Szerződést követően az Unió
számos országgal kötött ún. visszafogadási megállapodást, amelyek célja az illegálisan az Unió területén tartózkodó személyek hazatérésének, és hazaszállításának
megkönnyítése. 48 A Bizottság a megállapodások megkötése érdekében felajánlhat
bizonyos ösztönzőket (pl. a vízumok megadásának megkönnyítése, együttműködés a
jogalkalmazás területén, pénzügyi és műszaki támogatás nyújtása) ezen államoknak.
Az EU igyekszik megerősíteni a jogellenes be- és átutazáshoz, valamint a jogellenes tartózkodáshoz történő segítségnyújtás elleni küzdelem büntetőjogi kereteit
is a tagállamok jogában, továbbá a személyfuvarozók vonatkozó felelőssége, és az
illegális migránsokat foglalkoztató munkáltatókkal szembeni szankciók kapcsán is
születtek uniós normák, döntően irányelvek.
Az Unió migrációs jogát befolyásoló egyéb tényezők
Az Unió a bel- és igazságügyi együttműködés területén már 1999 óta többéves stratégiai dokumentumok alapján végzi tevékenységét. A szabadságon, a biztonságon és a
jog érvényesülésén alapuló térség megvalósítására vonatkozó stratégiai jelentőségű
politikai irányvonalakat az Európai Tanács határozza meg. Ilyen dokumentum volt a
Tamperei Program (1999–2004), majd a Hágai Program (2004–2009).49 A legutóbb
45
46
47
48
49
2001/40/EK irányelv (HL 2001 L 149). Ehhez kapcsolódik a 2001/40/EK irányelv alkalmazásából
adódó pénzügyi aránytalanságok kiegyenlítését célzó kritériumok és gyakorlati szabályok megállapításáról szóló 2004/191/EK határozat (HL 2004 L 60)
2003/110/EK irányelv (HL 2003 L 321)
2004/573/EK határozat (HL 2004 L 261)
Ilyen megállapodás van hatályban Albániával, Macedónia Volt Jugoszláv Köztársasággal, Montenegróval, Szerbiával, Bosznia-Hercegovinával, Marokkóval, Makaóval, Sri Lankával, Hong Konggal, Pakisztánnal, Ukrajnával, Algériával, Kínával, Törökországgal és Oroszországgal. Elérés: http://europa.
eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=MEMO/05/351&format=HTML&aged=1&language=EN
&guiLanguage=en (Letöltve: 2016.02.10.)
E programokról lásd: Szalayné, 2009: 11-16.
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 61
befejeződött politikai dokumentum a Stockholmi Program (2010–2014) volt50, amely
a felelősségvállalás, a szolidaritás és a partnerség Európájáról beszélt a migráció és
a menekültügy kapcsán.51 Az ezt követő ún. poszt-stockholmi stratégia név nélkül
létező, stratégiai irányvonalakat tartalmazó dokumentum.52 A poszt-stockholmi időszak fontosabb stratégiai céljai között megjelenik a többek között az, hogy nagyobb
hangsúlyt kell fektetni az eredményes(ebb) végrehajtásra és konszolidálni kell a már
elfogadott hatályos jogi aktusokat és szakpolitikai intézkedéseket, igyekezni kell
kezelni az illegális migráció kiváltó okait, és arra kell törekedni, hogy a migrációs
szakpolitika a az eddiginél jóval jelentősebb mértékben beépüljön az Unió kül- és
fejlesztési politikájába.
Egészen más jogi természetű, de szintén releváns dokumentumok az Unió egyes
nemzetközi megállapodásai (ezek nagy részét még az EU jogelődje, az EK kötötte).
A legális migráció kérdése szempontjából kiemelkedő fontosságúak a társulási
megállapodások (ilyen legkorábban Törökországgal született 1963-ban) és az EGTmegállapodás, de relevánsak a partnerségi és stabilitási megállapodások is. E megállapodás-típusok az 1960–1970-es évektől kezdődően elsősorban az adott állammal
vagy térséggel folytatandó gazdasági, kereskedelmi és politika kapcsolatokat
kívánják fejleszteni és emellett bizonyos szociális vetületekkel is foglalkoztak (pl.
munkaerő-mobilitás, szociális biztonság koordinációja) (Gyeney, 2014: 213). Az Unió
ilyetén nemzetközi megállapodásai általában az általánoshoz képest valamilyen
preferenciális elbánást biztosítanak az Unióval szerződő államokból érkező migráns személyeknek. Harmadik országok állampolgárainak a legelőnyösebb státuszt
jelenleg az EGT-megállapodás és a Svájc-EU megállapodás biztosítják, lényegében az
uniós polgárokéval azonos jogokat nyújtva a személyek szabad mozgása terén ezen
államok polgárainak.53
50
51
52
53
A Stockholmi Program – a polgárokat szolgáló és védő, nyitott és biztonságos Európa (HL 2010 C 115)
Fontos adalék a Stockholmi Program történetéhez, hogy az Európai Tanács 2008 októberében elfogadta
az ún. Európai Bevándorlási és Menekültügyi Paktumot, amely azt hivatott kifejezni, hogy a tagállamok
„a bevándorlás jelentette kihívásoknak és lehetőségeknek megfelelő, igazságos, hatékony és koherens
politikát folytassanak.” A közös migrációs és menekültügyi politika alapja a Paktum értelmében a tagállamok közötti szolidaritás és a harmadik országokkal való együttműködés. A Paktum kihangsúlyozza,
hogy a közös politikának a migrációs áramlások megfelelő kezelésén kell alapulnia, ami a fogadó ország,
a származási ország és a migránsok érdekes is egyaránt. Hangsúlyozni kell, hogy a 2008-as Paktum
(amely elsősorban francia kezdeményezésre került ebben a formában az Európai Tanács fóruma elé)
egy politikai természetű dokumentum, tehát szintén nem jogilag kötelező norma. A Paktum mindazonáltal a 2009-ben elfogadott Stockholmi Program vonatkozó részeinek alapjául szolgált.
Strategic Guidelines for Legislative and Operational Planning for the Area of Freedom, Security and
Justice (European Council Conclusions, 26-27 June 2014, EUCO 79/14)
Az Európai Gazdasági Térség az Unió tagállamait, valamint Lichtensteint, Norvégiát és Izlandot
foglalja magába (Megállapodás az Európai gazdasági térségről, HL 1994 L 1, 572. o.). Svájc és az EU
viszonylatában a személyek szabad mozgását az Európai Közösség és tagállamaik és a Svájci Kon-
62 | mohay ágoston
Záró gondolatok
A nemzetközi migráció szabályozása nehezen kezelhető kihívást jelent a modern
államoknak. A nemzetközi jogi szabályozási szint nehézségeit nemcsak a migrációs
jelenségek komplexitása, hanem az államok kötelező közös szabályok lefektetésétől
való távolságtartása is fokozza. A migrációra vonatkozó fellépés azonban korántsem
egységes, köszönhetően annak is, hogy az államokat igen eltérő módon és intenzitással
érinti a népességmozgás. A migráció megfelelő szabályozására és menedzselésére
mindenképpen szükség van ahhoz, hogy humánus körülmények között, rendezetten és
mindenki számára előnyös módon valósuljon meg ez a jelenség – a nemzetközi migráció
ugyanis a szabályozás meglététől/hiányától és minőségétől függetlenül jelen van, és
valószínűsíthető, hogy intenzitása tovább növekszik az elkövetkezendő évtizedekben.54
Ami az Uniót illeti, látható, hogy igen nagyszámú jogszabály született a migráció
legális és illegális változatára vonatkozóan is.55 Ugyanakkor a tagállamok, noha
szupranacionális szintre emelték az egész bel- és igazságügyi együttműködést, még
mindig vonakodnak bevándorlási szabályaikat egységesíteni, ezért az uniós migrációs
jog (főként a legális bevándorlásra vonatkozó jog) leginkább minimumharmonizációt
visz véghez (Uo.: 461). Az uniós migrációs jog problémája az is, hogy meglehetősen
fragmentált, a számos különböző norma nem minden esetben alkot teljességgel koherens rendszert. A migránsok számára is nehezen átlátható, bonyolult és komplex
a szabályozás. E probléma szempontjából előrelépést jelenthetne egy egységes uniós
bevándorlási kódex elfogadása, amelyet a Stockholmi Programhoz kapcsolódó cselekvési tervben az Európai Bizottság elő is irányzott, egy világosabb és koherensebb
jogi helyzet teremtése érdekében. Ez az egységesített kódex mindazonáltal egyelőre
csak egy lehetőség.56
A 2015-ös év az Európai Unió számára hatalmas migrációs és menekültügyi kihívásokat hozott. A jelenség kezelésére vonatkozó egyik első lépésként 2015 májusában
a Bizottság elfogadta az Európai Migrációs Stratégiát, amely egy komplex, a migráció
54
55
56
föderáció között a személyek szabad áramlásáról szóló megállapodás rendezi (HL 2002 L 114, 6. o.)
Rövid elemzését lásd: Gyeney, 2014: 214-215.
Ennek okai között megemlíthetők a növekvő demográfiai különbségek, a környezeti változások, a
technológiai forradalom további fokozódása vagy a globális gazdasági rend egyes összefüggése is.
Lásd: IOM, 2010: 1; 3.
Az elemzett jogszabályok mellett tárgyalás alatt van egy újabb norma: a harmadik országbeli állampolgárok vállalaton belüli áthelyezés keretében történő belépésének és tartózkodásának feltételeit
meghatározó irányelvtervezet [COM (2010) 378 végleges] célja, hogy megkönnyítse a vállalkozásokon belüli „szakértelemtranszfert” mind az Unióba irányulóan, mind az Unión belül, és hogy ezáltal
hozzájáruljon az EU versenyképességének növeléséhez és kiegészítse az EU 2020 stratégiai céljainak
megvalósítása érdekében hozott uniós intézkedéseket. Lásd bővebben: Töttős, 2014: 89-106.
Elérés:http://ec.europa.eu/smart-regulation/impact/planned_ia/docs/2011_home_007_eu_immigration_
code_en.pdf (Letöltve: 2016.02.10.) A Bizottság egyelőre még képlékeny tartalmú és bizonytalan sorsú
kezdeményezése mellett Steve Peers jogászprofesszor, a Statewatch kutatója készített egy magántervezetet az uniós bevándorlási kódexet illetően. Lásd: Peers, 2012.
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 63
és a menekültügy területére vonatkozó javaslatcsomag. A Stratégia foglalkozik a
legális migráció kérdéseivel is, az új legális migrációs szakpolitikát a migrációkezelés
négy pillérének egyikeként definiálja (az illegális migráció, emberkereskedelem és
embercsempészet elleni fellépés, a hatékony határőrizet, és az erős közös menekültügyi politika mellett).
Az intézkedési javaslatok e téren az alábbi főbb pontokba tömöríthetők:
• Megfelelő vízumpolitika és megfelelően kezelt legális migráció (pl. korszerűbb
vízumpolitika és felülvizsgált vízum kódex, „schengeni körutazói vízum” bevezetése, a diákokra és kutatókra vonatkozó új irányelv elfogadása, a Kék Kártya
irányelv reformja);
• Eredményes integráció (pl. finanszírozás a Menekültügyi, Migrációs és Integrációs Alap mellett az Európai Regionális Fejlesztési Alap és az Európai Szociális
Alap által – utóbbi a 2014-2020 közötti időszakban forrásainak 20%-át költi a
társadalmi befogadásra, amelybe a migráns-integráció is beleértendő);
• A származási országokra vonatkozó fejlesztési politika javítása (pl. a munkaerőmigráció hatékony kezelését szolgáló kapacitásépítés támogatása, a migráns
munkavállalók kizsákmányolása elleni küzdelem – a Bizottság e célokra legalább
30 millió eurót biztosít a partnerországoknak).
• Nem csak a legális bevándorlást, hanem a migrációs és menekültügyi politika
egészét érintő kérdés továbbá a Stratégiában a FRONTEX továbbfejlesztése és a
közös határőrizeti rendszer fejlesztése.
Fentiekre tekintettel a Stratégia a legális migráció új modelljéről beszél, amely
(a Bizottság következetesen képviselt álláspontja szerint) hozzájárulhat a tagállamok
munkaerő-piaci és demográfiai nehézségeinek kezeléséhez [COM(2015) 240 final,
különösen 16-21. o.].
A szekunder uniós normák mellett figyelemmel kell lenni arra is, hogy ezeket
(illetve a társulási megállapodásokat) az Európai Unió Bírósága értelmezi, adott
esetben jogfejlesztést is végezve. Ehelyütt terjedelmi okokból csak utalok arra, hogy
a Bíróság számos figyelemreméltó ítéletet hozott uniós polgárok harmadik országbeli állampolgárságú családtagjainak „járulékos” (azaz az uniós polgár családtag uniós
polgári státuszához kapcsolódó) tartózkodási jogát illetően.57
57
Lásd egyebek mellett a C-200/02. sz. Zhu és Chen kontra Secretary of State for the Home Department
ügyet [EBHT 2004., I-9925. o.], a C-34/09. sz. Zambrano kontra Office national de l’emploi ügyet [EBHT
2011., I-01177. o.] és a C-434/09. sz. McCarthy kontra Secretary of State for the Home Department
ügyet [EBHT 2011., I‑3375. o.] és a C-256/11. sz. Dereci et al kontra Bundesministerium für Inneres
ügyet [A Bíróság 2011. november15-én hozott ítélete, EBHT-ben még nem tették közzé.
64 | mohay ágoston
1.
Milyen kormányközi szervezetek foglalkoznak a nemzetközi népességmozgás jelenségével?
2.
Mitől függ, hogy az Európai Unió mely kérdéseket szabályozhat, és melyeket nem a migráció terén?
4.
Milyen előnyöket jelenthet az ún. összevont engedély a migráns munkavállalók számára?
3.
5.
Mi volt az uniós Kék Kártya bevezetésének célja?
Hogyan befolyásolhatják az Európai Unió nemzetközi megállapodásai az
uniós bevándorlási politikát?
Felhasznált irodalom
Berta, Krisztina – Molnár, Tamás – Töttős, Ágnes (2012): A migráció nemzetközi és európai
uniós jogi szabályozása: a laza univerzális keretektől az átfogó, egységes EU-szakpolitikáig.
Migráció és Társadalom, 2012, No. 2. Elérés: http://rendeszet.hu/folyoirat/2012/2/
migr%C3%A1ci%C3%B3-nemzetk%C3%B6zi-%C3%A9s-eur%C3%B3pai-uni%C3%B3sjogi-szab%C3%A1lyoz%C3%A1sa-laza-univerz%C3%A1lis-keretekt%C5%91l-az(Letöltve:
2014.06.10.)
Bruhács, János (1999): Nemzetközi Jog II. Különös rész. Dialóg-Campus, Budapest.
Chalmers, Damian – Davies, Gareth – Monti, Giorgio (2010): European Union Law (Second
Edition), Cambridge University Press, 2010, 495. o.
Colette, Elizabeth – Münz, Rainer (2010): The Future of European Migration: Policy Options
for the European Union and its Member States (WMR 2010 Background Paper), International Organization for Migration.
Gyeney, Laura (2014): Legális bevándorlás az Európai Unióba, különös tekintettel a családi
élet tiszteletben tartásának jogára. Pázmány Press, Budapest.
Gyulavári, Tamás – Gellérné Lukács, Éva (2005): A legális és az illegális bevándorlók jogai az
Európai Unióban, Európai Tükör, 2005. No. 4.
IOM (2010): The Future Of Migration: Building Capacities For Change, International
Organization for Migration, Geneva.
Karoliny, Eszter – Mohay, Ágoston (2009): A nemzetközi migráció jogi keretei, Itt vagyunk!
– Európai Integrációs Alap Projekt, Pécs. Elérés: http://ittvagyunk.eu/application/
essay/37_1.pdf (Letöltve: 2014.06.10.)
Klein-Solomon, Michele (2005): International Migration Management through Inter-State
Consultation Mechanisms, International Organisation for Migration. Elérés: http://
www.iom.int/jahia/webdav/site/myjahiasite/shared/shared/mainsite/microsites/rcps/
expert_paper_rcp.pdf (Letöltve: 2014.06.10.)
Lékó, Zoltán (ed.) (2009): A migrációs jog kézikönyve, Complex, Budapest.
a nemzetközi migráció jogi aspektusai | 65
Peers, Steve (2012): A proposal for an EU Immigration Code. Satewatch. Elérés: http://
www.statewatch.org/analyses/no-167-immigration-code-steve-peers.pdf
(Letöltve:
2014.06.10.)
Szalayné, Sándor Erzsébet (2009): Bevándorlási politika az Európai Unióban és Magyarországon, Itt vagyunk! – Európai Integrációs Alap Projekt, Pécs. Elérés: http://www.ittvagyunk.
eu/application/essay/91_1.pdf (Letöltve: 2014.06.10.)
Szűcs Lászlóné, Siska Katalin (2008): Nemzetközi menekültjog, migráció és menedékjog
a magyar és az uniós jogban (kézirat), Debrecen. Elérés: http://www.law.klte.hu/jati/
tanszekek/nemzetkozi/tse/tse_nki_lev_es_nappalieloadas_menedekjog_08-09-1.pdf
(Letöltve: 2014.06.10.)
Töttős, Ágnes (2014): Merre tart az Európai Unió legális migrációs politikája? Az Európai
Unió legális migrációs politikájának hangsúlyeltolódása, különös tekintettel a munkavállalási célú migrációra. Doktori értekezés. Elérés: http://doktori-iskola.ajk.pte.hu/files/
tiny_mce/File/Vedes/Tottos_Agnes/Tottos_Agnes_Ertekezes_nyilvanos_vedesre.pdf
(Letöltve: 2014.06.10.)
Globalizáció és migráció
az emberi jogok szemszögéből
Szabó Gábor
Absztrakt
A tanulmány négy kérdéskör bemutatására törekszik. Az első, a globális népességmozgások általános trendjeinek vizsgálata, elsősorban az előidéző okok
feltárása révén. A második, a globális gazdasági modellváltásnak a globális
munkaerő-eloszlásra gyakorolt hatásait járja körül. A harmadik a nemzetközi
emberi jogi rendszer értékeinek a menekültjog és bevándorláspolitikával
kapcsolatos tipikus összeütközéseiről, egyes fogalmak dogmatikai tisztázatlanságáról szól. A negyedik az állampolgárság és a migráció kölcsönhatásairól,
valamint a multikulturalizmusról zajló diskurzusba vezeti be az olvasót.
Abstract
The chapter aims to demonstrate four key issues. First, it analyzes the main
general trends of the global flows of people, focusing mainly on the root
causes. The second issue is revolving around the effects of global economic
model-changes on the global division of labor. The third one is about the
contradictions between the idea of international (global) human rights and
the migration and refugee law on regional and state level, moreover about
some conceptual uncertainties. Dealing with the fourth issue, the chapter tries
to give an introduction to the interference between migration and citizenship,
and to the multiculturalism debate.
Kulcsszavak: globalizáció, határokon átnyúló áramlások, emberi jogok, poszt-fordista modell,
egyenlőtlenség, üldöztetés, gazdasági állampolgárság, multikulturalizmus
Keywords: globalization, transborder flows, human rights, post-Fordist model, inequalities,
persecution, economic citizenship, multiculturalism
68 | szabó gábor
Emberek tömegeinek vándorlása hosszú történelmi múltra tekint vissza a világ
minden régiójában, de az utóbbi hatvan, hetven év jelentős mértékben felerősítette a
különbségeket a fogadó és kibocsátó országok között, elsősorban az Afrikából, LatinAmerikából és Ázsiából a fejlett ipari országokba történő munkaerő-áramlás tekintetében. A „Globális Délről” történő migrációs mozgások egyre változatosabbak, egyre
szerteágazóbbak a lakóhely elhagyásának motívumai és a gazdasági indíttatású
vándorlás mellett megjelennek egyéb tényezők is. Észak- és Északkelet-Afrika középosztálya például egyik kiváltó okként az iszlám fundamentalizmus felerősödésétől
való félelme miatt menekül, míg a Szahara dél felé történő terjeszkedése és egyéb
környezeti válságok, katasztrófák az ott élők százezreit teszik „környezeti menekültekké”. A kelet-európaiak és az egykori Szovjetunió lakói számára a nyolcvanas
évek végétől megnyíló határok újabb tömegeket késztettek kivándorlásra elsősorban Nyugat-Európa, Észak-Amerika, Izrael, Ausztrália és más térségek irányába.
A globális hatalmi és termelési viszonyok alapvetően kihatnak a „keletről” és „délről”
kiinduló migránsok közötti versengésre.
A migráció terén tapasztalható strukturális változások sokkal inkább az egyéntől
független hatalmi-gazdasági tényezők következményei, semmint az egyéni választásé. A munkaerő mobilitása, azaz területi megkötöttségének fellazulása a globális
gazdaság és politika meghatározó tényezőjévé vált.
A humán tőke határokon átnyúló áramlásai a hatalom és termelés hierarchikus
rendszeréhez kapcsolódnak. Az egyre erősödő specializáció és területi szóródás a
humán tőke újraelosztásának egyenes következményei. A munkaerő és a hatalom
globális eloszlásában elfoglalt területi pozíció és az ehhez kötődő specializáció határozzák meg azt, hogy melyik ország lesz migrációs célpont és melyik kibocsátó.
A technológiai forradalom élmezőnyébe tartozó centrumtérségek mágnesként
vonzzák a mobil és képzett munkaerőt a világ minden tájáról. Mindez alapvetően
határozza meg az egyenlőtlenség a társadalmi és globális igazságosság kérdéseit.1
A termelés globális mértékű újraszerveződése és a migrációs mozgások közötti
kapcsolat döntő jelentőségű.
A munkaerő globális (újra-)elosztása
Az európai tőke a 16. század elejét követő bő háromszáz évben özönlött az Újvilágba.
Európa fejlett részeiről emberek milliói vándoroltak ki Amerikába, Afrika egyes
részeire és Ázsiába. Ezzel egyidejűleg bűnözők, kalandorok, tanoncok, rabszolgák is
növelték a népességmozgást. A nagy volumenű bevándorlás felmorzsolta a bennszülött közösségeket, új, multietnikus és multikulturális közösségekkel váltva fel azokat,
ugyanakkor megnyitotta a kapukat a nemzetközi munkamegosztás új formái előtt.
1
vö. Mittelman, 2000: 59.
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 69
Az ipari forradalom következtében nőttek a tengeren túli európai tőkekihelyezések, a kereslet és kínálat megváltozott, beleértve a munkaerő iránti keresletet és
kínálatot is. 1815 és 1914 között 60 millió európai távozott az amerikai kontinensre,
Kelet- és Dél-Afrikába, illetve Ausztráliába. Ugyanekkor mintegy 10 millió orosz költözött Szibériába és Közép-Ázsiába, 1 millió dél-európai vándorolt Észak-Afrikába,
12 millió kínai emigrált Délkelet-Ázsiába, kb. 1 millió indiai vándorolt ki Kelet- és
Dél-Afrikába. 1936–1945 között a népirtó rezsimek és a háború üldözöttjei tömegesen
menekültek Európán belül (legnagyobb arányban az Egyesült Királyságba) és Európán kívülre, leginkább az Egyesült Államokba és Kanadába. Az ezt követő évtizedek
minden korábbinál nagyobb mértékben gyorsították fel a „népvándorlást”, csak az
1989 és 1992 közötti három évben 50 millióról 100 millióra nőtt a migránsok száma,
ami az akkori világnépesség mintegy 2 százalékát tette ki. 2008-as adatok szerint a
migránsok száma már több mint 200 millió szerte a világban, ami a világnépesség növekedéséhez képest relatív csökkenést (kb. 1,5 százalék) jelent, így 2008-ban minden
hatvanötödik ember tartozott ebbe a kategóriába (IOM, 2008).
Kevéssé ismert, hogy a migránsok világméretű eloszlása mennyire egyenetlen.
A legtöbben, úgy 35–40 millióan a szubszaharai afrikai térségben élnek, ezt követi
Ázsia és a Közép-Kelet hozzávetőleg 15 millió fővel. Szembeötlő, hogy a legtöbb
migráns nem távozik saját származásának földrajzi régiójából, becslések szerint
25 millió fő tekinthető belső migránsnak (Internally Displaced Person – IDP) és a
mintegy 20 millió hivatalosan regisztrált menedékkérő több mint fele nem a földrajzi
régióján (kontinensén) kívül folyamodik menekült státusért. A régiókon belüli migráció üteme messze felülmúlja a régiók közötti migráció volumenét. Mindennek még
a megbecsülését is igen nehézzé teszi az illegális határátlépések és tartózkodások
statisztikákban pontosan nem szereplő aránya.
A régiók közötti migráció jellegzetes iránya a délről észak felé tartó vándorlás,
bár jelentősnek tekinthető a dél-dél, és az észak-észak közötti áramlás is. Politikai és
gazdasági kényszerek egymást erősítve játszanak szerepet a déli országokból való
kivándorlásban. Salvadorból például politikai és gazdasági okok miatt menekülnek
tízezrek Mexikóba, mely ráadásul a minden tekintetben még vonzóbb Egyesült
Államokkal határos. Hasonló példák sokaságát említhetnénk, akár a törökországi
kurdok Németországba áramlását, akár az irakiak letelepedését Norvégiában az
1980-as, 1990-es években. Számos ország tipikusan tranzit és nem végállomás a migráció szempontjából; Magyarország, Szerbia, Görögország, Bulgária, de gyakran még
Olaszország is említhető példaként.
Termelés és identitás
Mindezek a folyamatok részben magyarázhatóak a globalizáció munkaerőpiacra
gyakorolt hatásaival, a globális kommunikáció terjedésével, az erőforrások és a
javak globális áramlásának elképesztő kiszélesedésével, melyek természetes velejá-
70 | szabó gábor
rójának tűnik a munkaerő, és általában az emberek határokon átlépő áramlásának
az erősödése. A gazdasági globalizáció következtében egy konkrét termék létrehozása, pl. egy személyautó előállítása a világ számos országában (több kontinensen)
folyó részfeladatok összegeként történhet, nem meglepő tehát, ha nem kizárólag
a tőke mobil, hanem a munkaerő is. A tőke és a munkaerő mobilitásának arányai
ugyanakkor aszimmetrikusak.2 Napjainkban a tőke, a beruházások sokkal nagyobb
arányban részei a határokon átlépő áramlásoknak, mint a munkaerő. A tőke mellett
a javak és szolgáltatások határokon átlépő áramlása is sokkal akadálymentesebb,
mint a munkaerőé. Ebben a tekintetben várhatóan még a globális gazdaság gyors,
és folyamatos terjeszkedése sem hoz jelentős változást. Az Európai Unió négy
alapszabadsága között ugyan szerepel a személyek (munkaerő) szabad áramlása,
de napjainkban éppen a folyamat megtorpanását, az adminisztratív akadályok sokasodását tapasztalhatjuk. Az EU-nál szerényebb volumenű regionális megállapodás,
a NAFTA (Észak-Amerikai Szabadkereskedelmi Társulás), kifejezetten korlátozza
a személyek szabad áramlását annak ellenére, hogy az USA és Kanada között ez de
facto létezik, Mexikó és az Egyesült Államok között pedig az illegális bevándorlás
tömeges méretű. Ráadásul az 1994-ben életbe lépett NAFTA megállapodásnak
Mexikó esetében a munkanélküliséget növelő hatása volt. Az amerikai olcsó gabona
Mexikóba történő szabad beáramlása ugyanis mexikói földművelők tömegeit tette
tönkre, melynek hatására sokan nem láttak más megoldást, mint az USA-ba történő
betelepülést, bármi áron. Egyértelmű, hogy az egy főre jutó GDP arányát tekintve a
globalizáció legnagyobb veszteseinek Afrika és Nyugat-Ázsia tekinthető. 3 Ezekben a
régiókban a közvetlen külföldi befektetések (FDI) gyakran hoztak létre olyan állapotokat, melyek az érintett közösség elvándorlását idézték elő. Az olajkitermelés által
tönkretett természeti környezet Nigériában, az exportra szánt sügér betelepítésével
és elszaporodásával járó ökológiai katasztrófa a Viktória-tóban az erőforrásokkal
való felelőtlen gazdálkodás iskolapéldái, és tömegek migrációját kiváltó tényezők.
Korunk sajátos paradoxona, hogy míg a helyi közösségeket súlyosan érintő befektetések akadálymentesen megvalósulhattak, addig az általuk (is) okozott kivándorlási
hullám egyre erősödő jogi és igazgatási akadályokba ütközik.
Figyelemre méltó a termelés és a munkaerő-vándorlás átalakulása a globalizáció
korában. Korábban a nagyipari központok vonzották a kevésbé iparosodott térségek
munkavállalóit, de az 1960-as évek végétől a tömegtermelés piacán bekövetkező
telítődés következtében két jellegzetes stratégia vált jellemzővé:
1. A fejlődő országokban kínálkozó előnyösebb feltételek miatt a tömegtermelés jelentős részét oda telepítették a kapitalista centrumországokból (worldwide sourcing).
2
3
vö. Sassen, 2000: 83-86.
1980-ban az afrikai átlag egy főre jutó GDP 1980-ban 786 USD, 2000-ben 726 USD, míg ugyanez
Nyugat-Ázsiában 6718 USD (1980), 3777 USD (2000). Vö. Farkas, 2002: 72.
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 71
2. A klasszikus nagyüzemeket szétdarabolták, és csak a legnyereségesebb ágazatokat tartották fenn (downsizing).
Az ún. poszt-fordista (a globalizációt meghatározó) modellben azonban (1970-es
évek vége) a termelés rugalmassága és a piaci igényekre való gyors reagálás váltak a
siker zálogává, ami egyebek között azzal a következménnyel járt, hogy a tőke hálózatszerűen terül szét kontinensek között, és csupán a jobban képzett, kreatív, ebből
következően kisebb számú munkaerőre tart igényt. A tőke tehát hálózatszerűen
jelenik meg a perifériákon, de az ott rendelkezésre álló nagy tömegű munkaerőnek
csak egy igen kis részének kínál munkalehetőséget.
Az Immanuel Wallerstein által kidolgozott centrum-félperiféria-periféria modell
fontos értelmezési keretet adhat a globalizáció és a migráció összefüggéseinek
vizsgálatához. Wallerstein szerint az egyenlőtlen globális erőforrás-áramlás viszonyrendszerében elfoglalt pozíció határozza meg egy ország státusát a centrumperiféria tengelyen. 4
A poszt-fordista gazdaságba való átmenet azzal járt, hogy a munkaintenzív termelés először energia- és tőkeintenzív, majd technológia-intenzív termeléssé alakult
át a tőkés centrum országokban. Ezzel egyidejűleg a félperifériára és a perifériára
települt át a munka-intenzív, energia-intenzív és erősen szennyező termelési formák
zöme. Ez az átalakulás jelentősen módosítja a munkaerőpiac igényeit mind a centrum, mind a periféria országaiban. Az első és legszembetűnőbb jelenség, hogy a tőke
a nehezen szabályozható globális piacon a legmobilabb tényezővé válik, a munkaerő
érdekvédelmi egységei, a szakszervezetek alig képesek nemzetközi szinten újraszerveződni, így befolyásuk érezhetően csökken. A szakszervezetek az államokon belül
szerveződnek (gyakran azokban is politikai függésben), így a munkavállalók más,
kevésbé egységes identitásokhoz (nem, etnikum, rassz, vallás) kötődnek inkább.
A hagyományos centrum-periféria modell jelentősen átalakul napjainkban, mivel
a centrum-gazdaságokban is kialakulnak alacsony bérezésű, széttördelt foglalkoztatási szektorok, amit értelmezhetünk a centrum periferizációjaként is. Ahogy
a „világfaluban” közvetlenül egymás mellé kerül a legfejlettebb, posztmodern életformájú közösség a más kultúrájú, rossz szociális helyzetű tradicionális életformájú
közösségekkel, ugyanígy a termelésben is földrajzi közelségben (egy nagyváros
különböző zónáiban) lehet jelen a poszt-fordista és a fordista termelés. A migráns
munkaerő rosszabbul képzett tömegei az utóbbiban dolgoznak igen nagy számban.
Az általuk nagy tömegben biztosított olcsó munkaerő pedig sokak szerint a fogadó
ország jómódú polgárai számára biztosít előnyöket, míg a szociális-ellátó rendszer
4
vö. Wallerstein, 2010: 36.
72 | szabó gábor
általuk történő terhelése a szegényeket érinti legsúlyosabban, tehát egyenlőtlenséget
növelő hatása van.5
A globális tőke legnagyobb mértékben a tőkegazdag térségekbe áramlik, a munkaerő pedig igyekszik a tőke áramlását követni. Vitatható mindezek alapján a Világbank
(World Bank) által képviselt álláspont, mely szerint a migráns munkaerő növekedése
általánosan csökkenti a jövedelmi egyenlőtlenségeket, mivel enyhíti a túlnépesedés
nyomását, a munkanélküliséget a kibocsátó országokban, és a hazautalások javítják
az otthoniak anyagi helyzetét. Ráadásul új eszmék, életformák, technológiai tudás,
munkakultúra is megjelenhetnek a külföldön dolgozók jóvoltából, különösen, ha
egyszer visszatérnek (World Bank, 1990: 93–94). Összességében a migráció előnyei
igen egyenlőtlenül oszlanak meg, azoknak az országoknak a potenciálját javítják
tovább, melyek amúgy is szerencsésnek tekinthetők. Ha a fogadó országban magasak
az átlagos jövedelmek, és az bővelkedik jól képzett munkaerőben, akkor a jól képzettek bevándorlásával tovább nőnek a nemzetközi egyenlőtlenségek. A humántőke
külföldről való utánpótlásával a fogadó országok spórolni tudnak a munkaerejük
reprodukciójának költségein. A külföldről történő hazautalások nem helyettesítik
a fejlődést, különösen, ha azokat nem közvetlenül produktív célokra használják fel,
hanem „elfogyasztják”. Különböző régiókban végzett kutatások szerint a hazautalásokat elsősorban lakáscélra, földvásárlásra, hiteltörlesztésre, illetve fogyasztási
javakra költötték, melyek áttételesen jelenhetnek csak meg az adott ország gazdaságában. Mindemellett fontos kiemelni, hogy a vendégmunkások által hazautalt
összegek meghaladják a nemzetközi segélyprogramokra fordított pénz mennyiségét
is. A hazautalások összege már 2004-ben átlépte a 126 milliárd dollárt és a volumene
azóta is növekszik. Arról ugyanakkor nincs adat, hogy a nem „látható” csatornákon
keresztül mennyi pénz áramlik a kibocsátó országokba, becslések szerint ez akár a
fenti összeg duplája lehet (WMR, 2005).
A képet tovább árnyalja az ún. agyelszívás jelensége. A perifériákról, a fejletlenebb térségekből a jól képzettek (idegen nyelvet beszélő, piacképes tudású) tudnak
legkönnyebben kivándorolni. Ahogy azonban hazánk esetében is látjuk, közülük
sokan messze nem a képzettségük szerinti, hanem gyakran csupán fizikai kisegítő
jellegű munkahelyet találnak a célországban. Ha mégis sikerül magas kvalifikációt
igénylő munkát találni, akkor nem ritka az, hogy az ugyanabban a szférában dolgozó
helyi munkavállalókat előzik meg szaktudásban és szorgalomban, ami feszültséget
kelt. Amennyiben a fogadó ország migrációs politikájában egyértelműen a magasan
képzettek befogadását preferálja, ezzel szinte automatikusan erősíti egyrészt az
agyelszívást, másrészt az illegális migrációt. A közepesen képzett munkaerőt az ilyen
5
A brit Új-Munkáspárt belső vitáiban mindez hűen leképeződik. Ed Miliband határozottan amellett érvel, hogy
az alacsonyan képzett olcsó migráns munkaerő a brit társadalom alsó harmadának az egzisztenciális helyzetét
veszélyezteti. Vö.: Guardian, 2014.
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 73
politika egy „súlycsoportba” helyezi a képzetlen munkaerővel, forrásokat von el az
egyes etnikai csoportokra szabott speciális programoktól.
Az „agyelszívás” mellett megjelelik az „agyvásárlás” is, melynek jellegzetes terepe
az informatikai szektor. Olyan világcégek, mint az IBM, a Hewlett Packard Indiából
szerződtetnek új szakembereket a szokottnál jóval alacsonyabb bérekért. Az alacsonyabb szintű szaktudást igénylő adatfeldolgozó munkát pedig áttelepítették Indiába,
ahol kedvező infrastrukturális feltételek, és dolgozni vágyó tízezrek várták érkezésüket, mindez persze hátrányosan érintette a centrum országok drágán képzett
informatikus munkavállalóit.6 Az agyvásárlás újabb migrációs hullámokat indított el
a ’90-es években.
Említést érdemel a családjuktól távol élő és dolgozó, zömében tradicionális, falusi
közösségekből elvándorolt férfiak példája. Ők a célország nagyvárosaiban életükben
először találkoznak olyan „szabados” viselkedési formákkal, mint a homoszexualitás,
a nagyvárosi prostitúció, vagy a könnyen beszerezhető drogok széles választéka.
A fiatal migráns férfiak körében emiatt megnövekszik a nemi úton terjedő fertőzések
veszélye, magukkal viszik és terjesztik a vírust visszatérve eredeti otthonukba,
ami lehet, hogy addig kevéssé, vagy egyáltalán nem volt fertőzött térség. Ehelyett a
sajtócikkekben, politikai nyilatkozatokban leggyakrabban azzal foglalkoznak, hogy
a migránsok „hozzák magukkal” az AIDS-et, ezzel kockázatot jelentenek a fogadó
ország szempontjából (Mittelman, 2000: 63).
Emberi jogi aspektusok
Az államok és az az államok közötti rendszer átalakulása jelentősen befolyásolja nem
csak a vándorlás irányait, hanem a letelepedés szabályozását is. Néhány multilaterális egyezmény született ugyan a migráció szabályozására, de bátran kijelenthetjük,
hogy a hatékony nemzetközi jogi védelem hiánya a migránsok kizsákmányolását, és
számos egyéb konfliktus kialakulását eredményezi. Az ENSZ Közgyűlése 1985-ben
elfogadott egy jogi kötelező erővel nem bíró nyilatkozatot a nem állampolgárságuk
szerinti államban élők jogairól.7 1990-ben született egy nemzetközi egyezmény a
migráns munkavállalók és családtagjaik védelméről, melyhez csupán az államok
kevesebb, mint egyharmada csatlakozott.8 A Nemzetközi Munkaügyi Szervezet (ILO)
már 1949 óta aktív a munkavállalási-célú migráció méltányos szabályozása terén, de
a szabályok érvényesülése csekély. A politikai, vallási, etnikai okokból hazájukban
elszenvedett üldöztetés miatt otthonukat elhagyó személyek, azaz a menekültek vonatkozásában az 1951-es Genfi Egyezmények és az 1967-es Kiegészítő Jegyzőkönyv
6
7
8
Vö. Martin–Schumann, 1998: 140.
UN General Assembly Resolution 40/144. (Declaration on the human rights of individuals who are not
nationals of the country in which they live), A/RES/40/144 , 13 december 1985.
International Convention on the Protection of the Rights of All Migrant Workers and Members of Their
Families, U.N.T. S., vol. 2220, 3., hatályba lépett: 2003. július 1.
74 | szabó gábor
(amely a háború miatt menekülők védelmét is elismerte) számítanak mérvadó jogforrásnak. A menekültügyi egyezmények mintegy 145 állam által ratifikált kötelező
normák, érvényesülésük mégis meglehetősen problematikus.
Nyilvánvaló a migrációra vonatkozó szabályozás inkonzisztenciája, amihez a
fogadó államok gyakran képmutató bevándorláspolitikája társul; ezek vezetői nem
győzik hangsúlyozni, hogy a szabadpiac elszánt hívei (természetesen ebből következik, hogy a szabad munkaerőpiacé is), miközben szigorú és bürokratikus akadályokat
támasztanak a határaikat érintő munkaerő-áramlással szemben.
Ezzel is magyarázható, hogy a szegényebb és gazdag országok közötti migráció volumene ma nem éri el az 1880–1914 közötti, átlagosan évi egymillió fős rekordszintet,
amikor Európából óriási tömegek vándoroltak ki a jobb lehetőségekkel kecsegtető
USA-ba. Az Egyesült Államok, Ausztrália, Kanada, Nyugat- és Észak-Európa továbbra
is tipikus célpontnak számít a szegényebb országok lakói számára, de a korlátozó
intézkedések miatt sehol sem éri el az említett rekordszintet (The Commission on
Global Governance, 1995: 206).
Emberi jogi szempontból a migrációs nyomás egyik tipikusan negatív hozadéka,
hogy a gyakorlatban a hatóságok gyakran meg sem próbálnak különbséget tenni a
politikai menekültek, menedékkérők és gazdasági bevándorlók között. Ha erre mégis sor kerül, a bevándorlási szándékok motívumai elmosódnak, nem minden esetben
egyértelműek az előbbi kategóriák. A gazdasági bevándorlók nagy tömegeitől való
félelem következménye, hogy nem vizsgálják kellő alapossággal egyénenként a
menedékkérők és menekültek motivációit, kiindulási országuk valós jogi-politikai
helyzetét, a bebocsáttatás, letelepedés kritériumait a lehető legszűkebben értelmezik. Akik a „zöld határon” (ami olykor tenger lévén kék) érkeznek, gyakran meg
vannak fosztva a menekültügyi konvenciók alapján nekik járó tisztességes eljárás
lehetőségétől. Többnyire sem személyüket elfogadható módon azonosító dokumentumokkal, sem nyelvtudással, sem pénzzel nem rendelkeznek, egészségi állapotuk
gyakran aggasztó. Jogvédelmet számukra szinte kizárólag elhivatott civil szervezetek (hazánkban más szervezetek mellett például a Magyar Helsinki Bizottság) biztosítanak. Az európai mediterrán térség hatóságaira például elképesztő terhet ró a
délről érkező menekültáradattal való megbirkózás feladata. Sem infrastruktúrájuk,
sem személyi állományuk, sem kiszolgáló hivatalaik nem alkalmasak a menekültügyi
konvenciókban előírtak teljesítésére. A Földközi-tenger Európa legnagyobb temetőjévé vált az Afrikából Európába irányuló migráció tragikus szimbólumaként, az
embercsempészek lélekvesztő bárkáin elsüllyedt, szomjan halt emberek tömegeinek
nyomasztó emléke az újabb tragédiák megelőzése után kiált.
Ami a szűkebb, jogi értelemben vett menedékkérők helyzetét illeti, a szabályozás
ebben a vonatkozásban is kritizálható. Az érvényben lévő nemzetközi jogi szabályok
szerint menekültjog annak adható, aki az állampolgárságát adó országon kívül
tartózkodik, üldöztetésnek lenne kitéve hazájában faji hovatartozása, vallás, nemze-
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 75
tiség, bizonyos csoporthoz való tartozása, illetve politikai nézetei miatt, és mindezt
bizonyítani tudja. A korábban elszenvedett üldöztetés ténye megalapozhatja a jövőbeni üldöztetés veszélyét, ami a menedékjog megadásának feltétele. Ugyanakkor, ha
a kérelmező még nem szenvedett el ilyen típusú üldöztetést, nem zárható ki, hogy
a félelme indokolt. A bizonyítás terhe a kérelmező oldalán nyugszik, az „üldöztetés
valós veszélye”, mint kritérium ugyanakkor nem elég egyértelmű. Az üldöztetés
fogalmának ugyanis nincs általánosan elfogadott definíciója. Egyáltalán nem tisztázott, hogy a börtönbüntetés, vagy a testi épség elleni fenyegetésen kívül más alapvető emberi jogsérelmek megalapozzák-e ezt a kategóriát. Különösen feltűnő, hogy a
gazdasági, szociális és kulturális emberi jogoktól való megfosztás nem indokolja az
üldöztetésre való hivatkozást. Így aztán nagyon könnyű mindazokat, akik például
az éhínség, vízhiány, oktatásból való kirekesztés elől menekülnek, „gazdasági” menekülteknek tekinteni, megfosztva őket attól a lehetőségtől, hogy menedékjogért
folyamodhassanak. Természetesen van igazság abban, hogy a gazdasági, szociális és
kulturális emberi jogokat mindenkinek az állampolgársága szerinti országban kell
biztosítani, ennek hiányát nem lehet a nemzetközi menekültjoggal orvosolni, és egy
méltányosabb nemzetközi rendszer tehet ezért a legtöbbet. De mi legyen azokkal a
kétségbe ejtő helyzetben lévőkkel addig, amíg ez nem valósul meg, ha valaha megvalósul egyáltalán?
A hatályos nemzetközi menekültjog még további két vonatkozásban mutat feltűnő
emberi jogi hiányosságot.
1. Az első az, hogy a nemi hovatartozás miatti üldöztetést nem rendelte egyértelműen a „bizonyos csoporthoz való tartozás”, mint üldöztetést kiváltó ok fogalma
alá. A Kasinga-ügyben például az Egyesült Államok bevándorlási hivatala arra
hivatkozva adta meg egy togoi nőnek a menedékjogot, hogy őt hazájában nemi
szerveinek megcsonkítása (FGM) veszélye fenyegetné, ugyanakkor elutasította
egy iráni nő menedékkérelmét, aki nem volt hajlandó burkát viselni, és az ellenszegülés súlyos várható következményeitől félt hazájában.9
2. A másik tisztázatlanság a környezeti menekültek vonatkozásában tűnik
aggasztónak. A humanitárius jogvédelem képviselői évek óta ismétlik a kérdést;
vajon mennyire „természetesek” a természeti katasztrófák? Például Nepálban
gyakran fordul elő földcsuszamlás. Minden jel arra mutat, hogy ez egyrészt a
klímaváltozás következménye, de legalább annyira felelős ezért az emberek által
végzett erdőirtás. A földcsuszamlás áldozatai rendszerint helyben gazdálkodó
földművesek, halászok, napszámosok, akik mindenüket elvesztették, pedig nem
jószántukból építették szerény lakóhelyüket kockázatos területekre. További
fogalmi zavart okoz az, hogy a mai napig nem tisztázott a természeti katasztrófák
és a természeti eredetű konfliktusok közötti különbség. A kormányzati intézkedé-
9
vö. Carey–Gibney–Poe, 2010: 83.
76 | szabó gábor
sek növelhetik, vagy csökkenthetik a környezeti katasztrófák káros következményeit. A kubai kormány például egy alulról-felfelé szerveződő hurrikán-előrejelző,
és az emberek vészhelyzetben történő kitelepítéséért felelős rendszert hozott
létre, mindennek a teljes hiánya mondható el ugyanakkor Haitiről. Szudánban a
kormányzat aktív részese a környezeti okokra is visszavezethető konfliktusnak,
Kolumbia kormánya kevés hatékonysággal bár, de próbálta megóvni a környezeti
konfliktusokban érintettek emberi jogait, máshol a kormányzat teljességgel cselekvésképtelen, mint például Szomáliában.10
A környezeti katasztrófák miatt otthonukat elvesztő emberek hasonló helyzetben
vannak, mint a belső konfliktusok, például polgárháborúk elszenvedői. Hasonlóan
elveszíthetik otthonukat, családtagjaikat, javaikat és rettenetes traumák sújthatják
őket. Jellemző, hogy a természeti csapások az érintettek személyi azonosító dokumentumait is eltűntetik, így ezek híján sem utazni, sem egészségügyi ellátásban részt
venni, sem jogi segítséget (pl. kártérítést) igényelni, sem legálisan más országba költözni nincs lehetőségük. Az otthonukat akár polgárháború, akár természeti csapás
következtében elhagyni kényszerülő nők fokozottan ki vannak téve szexuális erőszaknak is. Hasonló a helyzet a gyermekek esetében, akár háborús konfliktus, akár
természeti csapás az ok, az otthonukat elhagyni kényszerülő gyermekek gyakran
lesznek prostituáltak, vagy gyerekkatonák. A menekülttáborokban a szűkös élelmiszeradagokhoz és az ivóvízhez az egészséges és erős férfiak könnyebben jutnak
hozzá, mint a gyengébbek (gyermekek, nők, idősek). A természeti csapások elszenvedőit súlyos emberi jogi sérelmek érik; a segítséghez való hozzájutás egyenlőtlen
esélyei (diszkrimináció), erőszakos kitelepítés, szexuális erőszak, a hivatalos iratok
eltűnéséből adódó jogfosztottság, gyermekek katonai célú toborzása, a kárpótlás elmaradása, kényszerű lakhelykijelölés. Szembeötlő a hasonlóság a háborús üldöztetés
következményeivel, a menedékjog mégsem ismeri el a természeti menekült státust.
Az ENSZ Emberi Jogi Tanácsa 47 tagja egyhangúan elfogadott ugyan egy határozatot
a „klíma-menekültektől” 2008-ban, korábban az ENSZ kidolgozott 30 alapelvet a
belső menekültekre (földönfutókra) 1998-ban, a dogmatikai bizonytalanságok éppúgy fennmaradtak, mint az egységes nemzetközi joggyakorlat hiánya. A helyzetet
még aggasztóbbá teszi, hogy a legsúlyosabban éppen azok a térségek érintettek,
melyeket egyaránt gyakran sújtanak természeti csapások és háborús konfliktusok,
és egyúttal a világ legszegényebb országai. A világ tíz legszegényebb országa közül
öt mindenképpen ebbe a körbe tartozik: Kongói Demokratikus Köztársaság, Etiópia,
Csád, Közép-afrikai Köztársaság, Sierra Leone. A szegénység és a bukott, vagy gyenge
államok közötti összefüggés is nyilvánvaló; ahol a leggyengébb a gazdasági-szociális
biztonság, ahol az állam általában képtelen alapvető funkcióit ellátni, ott tovább
10
Anton–Shelton, 2011: 667.
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 77
mélyül és kiterjed a nyomorúság, tipikus a strukturális erőszak, melynek elkerülhetetlen következménye a tömeges belső, vagy nemzetközi migráció.11
Mindemellett a migrációs mozgások attól függetlenül növekvő tendenciát mutatnak, hogy jogi eszközökkel szabályozzák-e azokat, vagy sem. Minden szereplő
(kibocsátó ország, migránsok, fogadó ország) érdeke, hogy létrejöjjön egy hatékony
multilaterális szabályozási rendszer. A fejlődő országok már a GATT12-tárgyalások
során hangsúlyozták, hogy új megoldásokkal lehetne a munkaerő-áramlást szabályozni. Ezek közé tartozna például, hogy szerződésekkel, időkorlátokkal kiegészítve
lehetne munkaerőt „vásárolni” a fejlődő országoktól. A Nemzetközi Munkaügyi
Szervezet már létező egyezményeit ki kellene egészíteni a migráns munkavállalók
diszkriminációját és önkényes kiutasítását vagy bebörtönzését hatékonyan tiltó
egyezménnyel, illetve egy biztosítási alapon működő szervezettel, ami a munkabérek ki nem fizetése, vagy más diszkriminatív eljárások esetén nyújtana segítséget.
Az ENSZ Emberi Jogi Bizottsága, valamint az emberi jogok előmozdítására és védelmére létrehozott albizottsága Gabriela Rodriguez Pizarro személyében egy speciális
raportőrt bízott meg a migránsok emberi jogainak felügyeletére.
A jelenlegi emberi jogi rezsim nem kezeli megfelelően az emberek határokon
átívelő mobilitását. Az emberek szabad mozgásának és letelepedésének elvét
alapvetően a vesztfáliai-típusú államközi rendszer keretei között értelmezték a
jogalkotók. A szabad mozgás és letelepedés joga eszerint csak azokra vonatkozik,
akik egy adott állam területén jogszerűen tartózkodnak, és fenti joguk gyakorlása
ennek az államnak a határian belül értelmezhető. Az emberi jogi helyzet tipikus
anomáliája, hogy jelenleg (néhány keményebb diktatúrától eltekintve) mindenkinek
joga van elhagyni saját hazáját, de nincs joga belépni, illetve letelepedni egy másik
államban. A menekültek (nem a szó jogi értelmében, tehát nem csupán azok, akik
megkapták a menekült-státust) elvileg kivételt képeznek, de a fentebb kifejtettek
miatt a nemzetközi menekültügyi egyezmények alacsony hatásfokkal működnek.
Az államok szuverenitása a globalizáció korában számos ponton módosul, mégis, a
legtöbbször hallható érv így szól a döntéshozók részéről: ahhoz, hogy a „bentiek” emberi jogait biztosítani lehessen, másokat kívül kell tartani. Szembetűnő ellentmondás
mutatkozik a vesztfáliai típusú nemzetközi rendszer eróziója és az egyre szigorodó,
migrációt korlátozó szabályok között. A nemzetközi emberi jogi szabályozás egyszerűen elsőbbséget ad az államoknak abban, hogy meghatározzák a külföldiek beléptetésének bármilyen feltételrendszerét. Még az ENSZ Menekültügyi Konvenciója is
így jár el, amikor a belépés jogának megadására akkor sem kötelezi automatikusan
az államokat, amikor egyébként a menekült-státus megadásának feltételei adottak.
11
12
A legsúlyosabb helyzetű államok; Szomália, Afganisztán, Kongói Demokratikus Köztársaság, Irak,
Burundi, Szudán, Dél-Szudán, Közép-afrikai Köztársaság, Zimbabwe. Vö.: Anton–Shelton, 2011: 668.
Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény, utódja a WTO (Kereskedelemi Világszervezet)
78 | szabó gábor
Az egyezmény nem számol azzal, hogy olyan államokkal szemben is védelmet nyújtson a kérelmezőknek, melyek nem ismerik el a szabad munkaerő áramlást, mint a gazdasági globalizáció elkerülhetetlen velejáróját. A zöld vagy kék határokon érkezők jó
esetben is csupán minimális emberi jogvédelmet kapnak, a hatóságok túlkapásaival
szembeni esetleges jogorvoslatnál többre aligha számíthatnak. Ígéretes előrelépés a
nemzetközi jogban egyedül az embercsempészet elleni harc vonatkozásában mutatkozik, továbbá a családegyesítés jogi lehetőségének megnyitása nyit újabb vitákat,
elsősorban a multikulturalizmus működőképességéről. Az emberi jogok nemzetközi
védelmi rendszere meglehetősen bénult a gazdasági globalizáció következményeire
való reagálás terén; minimális elvárásként fogalmazhatnánk meg, hogy az államoknak kelljen bizonyítania azt, vajon indokolt-e a határait átlépő áramlások korlátozása.
Az emberi jogi rendszer természetesen nem terjeszthető ki a globalizáció minden
egyes aspektusának részletes szabályozására, mindenesetre a migráció hatékonyabb
szabályozásának hiánya nyilvánvaló, míg a globalizáció más aspektusait más eszközökkel (fejlesztési együttműködés, méltányosabb kereskedelmi egyezmények, civil
szervezetek kooperációja stb.) kellene és lehetne kontrollálni. Fokozottan igaz ez a
nemzetközi bűnözés egyik felfutóban lévő, igen jövedelmező ága, az embercsempészet, emberkereskedelem hatékonyabb üldözésére. A migráció globális üzletté is vált,
és ennek az üzletnek a nagyobb része az illegális szférában zajlik.
A nemzetközi jog számára megkerülhetetlen kérdés volna a döntéshozatalban
való részvétel meglehetősen egyenlőtlen eloszlása a kormányközi intézményekben.
Az emberi jogok jelentős csoportját képezik a politikai döntéshozatalban való részvételhez kapcsolódó jogok (átláthatóság, számonkérhetőség, kisebbségben lévők
szempontjainak figyelembe vétele), melyek számos jelentős kormányközi intézményben alig érvényesülnek. A jó kormányzás nyugatias alapelveiként is értelmezhetjük
ezeket az elveket, melyeket mint minimális követelményeket a kormányközi intézményekre is ki kellene, lehetne terjeszteni.
Az állampolgárság újraértelmezése
Az emberi jogi rezsim nemzetközi, az emberi jogok eszméje az egyetemességre épül,
az emberi jogok védelmének kötelezettsége mégis alapvetően az államok feladata
maradt. Vajon mennyire érvényesíthetők azoknak a migránsoknak az emberi jogai,
akiket az adott állam hivatalosan nem ismer el, mint menekültet, vagy állampolgárt?
Nyilvánvaló, hogy emberi jogi szempontból ők az egyik legsérülékenyebb csoportot
alkotják. Amint fentebb kifejtettük, a visszatelepítés tilalma könnyen sérülhet az
üldöztetés fogalmának bizonytalanságai miatt. Az állampolgár versus idegen kettőssége egyrészt a tulajdonon alapuló társadalmi szerződéselméletek (Locke) következménye, hiszen kezdetben sem föld, sem egyéb tőketulajdonnal nem rendelkeztek az
újonnan érkező bevándorlók a 17. századi Amerikában (ahol az európai hagyomány
élt tovább), így nem voltak az egyenjogú részesei annak a „társadalmi szerződésnek”,
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 79
melyet a tulajdonnal rendelkezők kötöttek. Ez a szemlélet átöröklődött a konzervatív-liberális hagyományban, az állampolgár egyúttal tulajdonos, tehát akinek még
ingatlantulajdona sincs, nem lehet egyenlő a tulajdonos polgárokkal. Ennél sokkal
komolyabb hatást gyakorol a mai napig a gyarmatosítás öröksége, mely azt a képet
ültette el a volt gyarmattartó államok polgáraiban, hogy természetes a munkavégzés
típusainak, minőségének, a munkavállalók védettségének rassz szerinti egyenlőtlensége. Végül azokban az európai országokban, amelyeknek nem voltak gyarmataik,
egyszerűen a populista politika által erősített xenofóbia, rasszizmus áll annak a
hátterében, hogy a munkaerőpiacon a „fehérek” előnyt kell, hogy élvezzenek az „idegenek” előtt, akkor is, ha utóbbiak évtizedek óta a fogadó ország lakói. Számos fejlett
nyugati és északi ország politikai kultúrájának a politikailag korrekt (PC) határait
átlépő, mégis a közpolitikát mélyen meghatározó attitűdökről van szó. Kétségtelen
tény, hogy a migránsok korlátlan családegyesítése megterheli a fogadó országok
szociális ellátórendszerét, de a mai napig nem igazolt az az állítás, mely szerint ez a
teher nagyobb volna annál, mint amit a migráns munkaerő hozzáad az adott ország
gazdaságához, illetve a migránsok adói a költségvetéshez.
Több szerző sem fogadja el azt az állítást, mely szerint a migráció pusztán az
államok közötti jövedelmi egyenlőtlenségek racionális következménye volna (Maher,
2002: 37). A migrációról szóló szakirodalom gyakran leplezi le ezt a mítosznak tekinthető megközelítést; a migráció okai a nemzetközi rendszer jellegéből, semmint
egyéni törekvések összeadódó hatásaiból vezethetők le. Amint fentebb kifejtettük,
a gazdasági globalizáció korában a fejlett országok irányába történő vándorlást
a nemzetközi befektetések és a termelés poszt-fordista formái is erősítik. A fejlett
országokban az informális szektorban a részmunkaidős, illetve az alacsonyan fizetett állásokban egyre meghatározóbb a migráns munkaerő részaránya, ráadásul a
tipikusan „migráns-munkaerő” fogalma kulturális és szociális szempontból is megerősítést kap a fogadó országban.
A nemzetközi migrációs mozgások sajátos, területiségüktől elszakadt, transznacionális közösségeket, a kibocsátó ország kultúrájával bonyolult kapcsolatokat ápoló
diaszpórákat hoznak létre, kettős, vagy többszörös identitásokkal, a kibocsátó- és a
célország politikai közösségében való tisztázatlan viszonyokkal. Ebből következik,
hogy nem egyértelmű, melyik állam felelős a migránsok emberi jogainak a biztosításáért. Abban a szerencsés helyzetben, amikor az állami szervek nem sértik meg a
migránsok jogait, a migránsok ugyanúgy ki vannak téve a piaci szereplők (helyi munkaadók, mezőgazdasági vállalkozók, vagy akár multinacionális vállalatok) visszaéléseinek, melyeket az érintett állam hatóságai nem vesznek komolyan, elmulasztják a
szükséges segítség nyújtását. A piaci szereplők által elkövetett, növekvő tendenciát
mutató jogsértéseket nehezebb feltárni, mint az állami szereplők cselekményeit, a
jelenlegi állam-centrikus emberi jogi rendszer képtelen hatékonyan kezelni ezeket.
Tipikus például, hogy az illegálisan egy ország területén tartózkodók a szürke,
80 | szabó gábor
vagy fekete gazdaságban dolgoznak, és munkájuk ellentételezését nem kapják meg.
Kiszolgáltatottságukat tetézi, hogy személyi dokumentumokkal nem rendelkeznek,
vagy azok lejártak, hamisak, érvénytelenek (Milborn, 2008: 79).
A szakirodalomban az állampolgárságról szóló vita hűen tükrözi a területi határokhoz kötött állampolgárság bizonytalanságait, például egyfelől az állampolgárságot
nyelvi-kulturális alapon nagyvonalúan kiterjesztő (Magyarország és a határainkon
kívüli magyarok) lépések, másfelől a GDP és GNP termelésében aktívan résztvevő, a
határokon belül élő, de nyelvi-kulturális szempontból „idegennek” minősítettekkel
szembeni megkülönböztető intézkedések esetében.
Így alakul ki a territoriális határokon belül és azon kívül egy új-típusú tagozódás:
1. „Elsőrendű” állampolgárok, jogaik teljesek, a szociális rendszer átfogó védelmét
élvezik. 2. „Másodrendű” állampolgárok, fajuk, kultúrájuk eltér a „többségétől”, diszkriminációnak vannak kitéve. 3. Különböző okok miatt annak ellenére kirekesztettek,
hogy részt vesznek a fogadó ország gazdaságában (többnyire a fekete, vagy a szürke
zónában pl. romániai mezőgazdasági idénymunkások a Dél-Alföldön), semmiféle
jogvédelemben nem részesülnek, emberi jogaik gyakran sérülnek. 4. A territoriális
határokon kívüli, kedvezményezett állampolgárok (nyelvi, kulturális, történelmi
okok).
Az említett sokszintű és bonyolult kapcsolatok ellentmondásait az állampolgárság és az emberi jogok között újabban a „gazdasági állampolgárság” koncepciójának
népszerűsítésével próbálják enyhíteni. A gazdasági állampolgárság négy pillére az
egyenlőség, a befogadás, a biztonság és a részvétel. Az egyenlőség a jogok érvényesítése terén működő tényleges egyenlőséget jelenti, ami előfeltétele a személyek
szabadságának, és az össztársadalmi fejlődésnek egyaránt. A jogegyenlőtlenség
nem csak a szegénység és a kirekesztettség következménye, hanem megfordítva,
ezek előidézője és elmélyülésük okozója is. A befogadás elvének a lényege, hogy a
gazdasági fejlesztéshez kapcsolódó szakpolitikákban, a társadalompolitikában, különösen a szociálpolitikában átfogó, diszkriminációmentes eljárásokra van szükség.
A megfelelő szintű létbiztonság alapeleme a demokratikus részvételnek, éppúgy,
mint az érdekek artikulációjának, a nagypolitika szintjén való megjelenítésének,
azaz a részvételnek a lehetősége. Az adók és vámok átszabása, a tőkemozgások szabályozásának fellazítása, a munkaerőpiac „rugalmasságát” javító szakpolitikák, az
élesedő nemzetközi verseny, a szolgáltatásokra, munkabérekre, környezetvédelmi
szabályokra vonatkozó szabályok deregulációja egyaránt hozzájárultak a munkahelyek bizonytalanságához és a növekvő gazdasági bizonytalansághoz (APSA, 2012: 55).
Egyre több ember függ a készpénzben fizetett bérektől, miközben az államok nagy
része ezeket kénytelen megszorítani. Az egyenlőtlenség növekedése mind világszinten, mind az egyes államokon belül nyilvánvaló, az egyenlőtlenségek enyhítését
szolgáló erőfeszítések – akár a progresszív adórendszeren, akár egyéb újraelosztó
módszereken keresztül történnek – egyelőre nem sok sikerrel jártak.
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 81
A dél-olaszországi Riace példája
A drámaian csökkenő lakosságú dél-olaszországi Riace (Calabria) példája
figyelemre méltó lehet a fentebb elemzett problémák tükrében. 2004 óta a
kétezer lakosú városka megválasztott polgármestere, Domenico Lucano a
fiatalok elvándorlását és a népesség csökkenését (ami az 1960-as évektől
kezdődően gyorsult fel) zömében afrikai és közel-keleti bevándorlók letelepítésével és integrálásával próbálta pótolni, sikerrel. A város vezetése
sajátos hitelprogrammal juttatta hozzá a mintegy 240 embert az alapvető
szükségleteihez, amit később különböző jövedelmeikből kellett törleszteniük.
A város intézményei és gazdasága újra életre keltek a bevándorlók jóvoltából.
Sajnálatos, hogy az olasz bevándorlási szabályok 2013-ban úgy szigorodtak,
hogy az ígéretes menedékként működő Riace is elveszett, sok újonnan érkezett
kérelmezőn kívül olyanokat is ki kellett utasítani, akik már aktív és értékes
részesévé váltak a város életének.
Az etnikai integráció 3 fő modellje
Amikor a népességmozgások emberi jogi aspektusait vizsgáljuk, ki kell térnünk a
fogadó országon belül előidézett szociológiai hatásokra, melynek általában közvetlen
jogi következményei vannak. A migrációs hatásokra a fogadó országok a következő,
eltérő modellek alkalmazásával viszonyulhatnak.
1. Asszimiláció. Asszimilációról akkor beszélünk, amikor a bevándorló közösség
tagjai maguk mögött hagyják szokásaikat, életmódjukat és viselkedésüket a fogadó
közösség életmódjához, értékrendjéhez, normáihoz igazítják. Az asszimilációra való
törekvés olykor éppen a kisebbséghez tartozó közösségek tagjaiban erős, hiszen ezt
látják az elfogadás, a többségi közösségbe való befogadás feltételének. Mindemellett
igen erős nyomás nehezedhet az „újonnan érkezettekre” a „korábban érkezettek”
részéről, hogy ne használják anyanyelvüket, ne öltözködjenek hagyományaik szerint,
minden megnyilvánulásukban olyanok legyenek, mint azok, akik a többségnek tekintik magukat. Az Egyesült Államok, melynek lakossága az indián, illetve a rabszolgaként behurcolt afroamerikaiak leszármazottai kivételével bevándorlók egymást
követő generációiból áll, pontosan példázza mindezt. A „WASP” (fehér, angolszász,
protestáns) közösség alkotta a legfőbb asszimiláló közeget, bár éppen a vallásszabadság jelentette az egyik legfőbb vonzerőt az USA-ba vándorlók körében, ezért az
asszimiláció nem érintette a vallást, a betelepülő írek és olaszok éppúgy katolikusok
maradtak, mint ahogyan az Európából menekülő vallásos zsidók izraelita vallásúak.
82 | szabó gábor
A muszlim gyökerekkel Európába érkező bevándorlók első generációja körében,
leginkább az ötvenes-hatvanas években volt megfigyelhető ez a törekvés, ami a
következő generációknál visszafordult.
2. „Olvasztótégely”/integráció. Az olvasztótégely az asszimilációnál tárgyalt egyoldalú
beolvadással szemben kölcsönhatást, ötvöződést jelent a fogadó közeg és az érkezők
kultúrái között, amolyan egymás mellett és egymással koncepciót. Ebben az esetben
a fogadó és az érkező kultúrák ötvözetéből egy újfajta „vegyes” kultúra születik,
melyben megtalálhatók mind a bevándorlók, mind a befogadók sajátosságainak egyes
elemei. Sokak szerint már-már az olvasztótégely modell szimbóluma lett a brit és az
indiai konyha ötvözetét mutató tikka masala, ami nem más, mint csirkehús indiai
ízekkel, leöntve masala szósszal, ami pedig a britek ízlését tükrözi. A mai amerikai
kultúra számos ponton tükrözi azt, hogy ott nem csak asszimiláció történt, hanem
egymásra hatás is, ennek legtipikusabb példája az afro-amerikaiak „népzenéjeként”
indult blues, ami termékenyítőleg hatott a jazz, és a rock zene számos változatára,
melyek a globális kulturális piacon a legkeresettebb produkciók lettek. A világi,
kizárólag az állampolgári jogközösségre építő francia törekvések hűen példázzák
mindezt, a kétezres évek elejére azonban egyértelműen látszik, hogy e törekvéseket
kevés siker koronázta.
3. Multikulturalizmus. Témánk szempontjából a legfontosabb modellhez érkeztünk.
A modell elméleti hátterét a kulturális relativista/pluralista megközelítések adják,
melyek lényege, hogy nincs okunk és alapunk különbséget tenni az egyes kultúrák
között, mindegyiknek megvan a maga sajátos, belső, kívülállók számára csak részben feltárható értéke. Emberi jogi szempontból éppen az adja a legfőbb támadási
felületet a relativizmussal szemben, hogy megnehezíti, sőt, lehetetlenné teszi az
egyes kultúrák, valamilyen közös mérce (pl. egyetemes emberi jogok) alapján történő értékelését. A kulturális önazonossághoz való jog, és a belőle levezethető jogok
(vallásszabadság, nyelvhasználat szabadsága) éppúgy részei az emberi jogok egyre
bővülő rendszerének, mint például a diszkrimináció tilalma, csak az a kérdés, hogy
levezethető-e mindebből az elkülönülés, a befogadó (vagy többségi) közösség normáitól való elhatárolódás joga. A multikulturalizmus programja nem megy ilyen meszszire, csupán azt a hitet tükrözi, hogy az egyes, különböző etnikumokhoz kapcsolódó
kultúrák teljesen szabadon létezhetnek egymás mellett, ezek a kultúrák egyenlőek,
egymástól való elkülönülésük bizonyos mértékig természetes jelenség. Amennyiben
a sokféle egymás mellett élő etnikai kultúra képviselői részt vesznek a tágabb társadalom gazdasági és politikai életében, a multikulturalizmus működőképes – állítják a
hívei. Az egyes kultúrák közötti feszültség okai ugyanakkor levezethetőek az emberi
jogok értékrendjén belülről is, ezt a tényt napjaink európai liberális politikusainak
egy része hajlamos figyelmen kívül hagyni. Amennyiben egy befogadó többség azzal
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 83
szembesül, hogy a beáramló kisebbség megkérdőjelezi hagyományosan toleráns,
például a szexuális kisebbségekkel (általában a szexualitással), droghasználattal,
alternatív életformákkal, világnézetekkel kapcsolatos attitűdjeit, akkor a többség
éppen a saját nyitottságra épülő hagyományait érezheti veszélyben, amint azt a
hollandiai multikulturalizmussal kapcsolatban kialakult elmélyülő feszültségek is
mutatják (a holland Pim Fortuyn politikai fellépése, Ayaan Hirsi Ali harcos kiállása és
a vele kapcsolatos reakciók).
Európa más országaiban is megfigyelhető egyfajta távolodás; nyilván hosszabb
időnek kellett volna eltelni ahhoz, hogy a bevándorlás célországai lakosságának
többsége készen álljon például az iszlám világból érkezők őszinte befogadására,
csakhogy eközben éppen az iszlámon belül erősödött és erősödik azok befolyása, akik
elutasítják a „hitetlenekkel” való bármiféle keveredést, a felvilágosodás és a polgári
kultúra értékeinek bármiféle átvételét. Akik az ő köreikben erre mégis hajlandónak
mutatkoznak, azokat kiközösítik, így nekik választaniuk kell a kulturális gyökereik
és az európai szabadelvűség között, ami feloldhatatlan dilemmát jelent.
Szociológiai tény, hogy a legtöbb olyan országban, ahová jelentős számban
érkeznek más etnikumú bevándorlók, ott az etnikai különbségek legtöbbször egyenlőtlenségekkel társulnak, a nemzeti közösség legyen bár tisztán állampolgári alapon
szerveződő, mégsem fogadja be de facto egyenlő és független tagként a „máshonnan
érkezetteket”.13 Ezek az egyenlőtlenségek persze kitartó erőfeszítésekkel enyhíthetők, és így a hagyományos kultúra megőrzése mellett a gazdasági integráció útja is
megnyílhat. Ez lehet az oka annak, hogy a legtöbb etnikai kisebbségi csoport vezetője
továbbra is a multikulturalizmust tekinti követendő útnak, még akkor is, ha a politika
már a legfelső szinten hangoztatja aggályait a koncepcióval kapcsolatban. Gondoljunk csak Angela Merkel német kancellár, vagy David Cameron brit miniszterelnök
kijelentéseire, melyek szerint a multikulturalizmus megbukott. Hiába népszerű idea
a multikulturalizmus mind a fogadó közösség, mind az európai muszlimok értelmiségi és politikai elitje körében, ha az a hétköznapok valóságán elvérzik.
4. Szegregáció, izoláció. A szegregáció az első három pontban felsoroltak tagadását,
vagy kudarcát jelenti. A multikulturalizmus híveként az elkülönülés nem jelent
önmagában problémát, ugyanakkor a többi etnikai közösséggel való érintkezés minimálisra csökkenése, vagy megszűnése arra utal, hogy az egyik közösség elzárkózik a
másiktól (a többségtől), vagy a többség rekeszti ki tendenciózusan a tőle különbözőeket. Az európai muszlim közösségek egy részére, különösen a radikalizálódó kisebbségükre ez az elzárkózás jellemző, ami Európa szerte nagyban erősíti a bevándorlás
korlátozását, vagy betiltását sürgető politikai erőket.
13
v.ö.: Giddens, 2008: 386-387.
84 | szabó gábor
Összegzésképpen elmondható, hogy jelenleg sem a globális munkaerő megoszlással, sem a menekültpolitikával és menekült jogokkal, sem a multikulturalizmussal
kapcsolatos, lehetséges politikai-jogi megoldások nem tisztázottak. A globalizáció
elsuhant a nemzetközi jog mellett, vagy egyszerűen az erősebbek érdekei maguk alá
gyűrték azokat az ígéretes eszméket és elveket, melyeket az Emberi Jogok Egyetemes
Nyilatkozata, illetve az erre épülő nemzetközi emberi jogi egyezmények védendőnek
és erősítendőnek tekintettek.
1.
Milyen tényezők befolyásolják azt, hogy melyik ország lesz migrációs
célpont, és melyik kibocsájtó?
3.
Hogyan befolyásolja az ún. poszt-fordista modell a migrációt?
2.
4.
5.
6.
7.
Milyen viszony van az egyes határokat átlépő áramlások között (tőke,
beruházás, munkaerő), milyen tendenciák mutatkoznak az ezekre vonatkozó szabályozásban?
Hogyan jellemezhető a migráció előnyeinek és hátrányainak globális
megoszlása?
Milyen szabályozási hiányosságok és eljárási problémák jellemzik a nemzetközi migrációs és menekültjogot?
Hogyan befolyásolhatja a migráció az állampolgársághoz kötődő jogok
érvényesülését?
Milyen modelljei ismertek az etnikai integrációnak/elkülönülésnek?
Ajánlott linkek az interneten:
www.globalpolicy.org
www.ilo.org
http://www.iom.int/
http://www.unhcr.org/cgi-bin/texis/vtx/home
http://www.cmi.no/
www.cipa-apex.org
http://www.worldbank.org/
http://www.en.refugeelawreader.org/
www.warwick.ac.uk/fac/soc/CSGR
globalizáció és migráció az emberi jogok szemszögéből | 85
Felhasznált irodalom
Anton, Donald K.– Shelton, Dinah L. (2011): Environmental Protection and Human Rights.
Cambridge U.P., Cambridge.
APSA (2012): Democratic Imperatives: Innovations in Rights, Participation, and Economic
Citizenship. Task Force Report, April 2012. APSA, Washington.
Brysk, Alison (2002): Globalization and Human Rights. University of California Press, Oakland.
Carey, Sabine C. – Gibney, Mark – Poe, Steven C. (2010): The Politics of Human Rights. Cambridge University Press, Cambridge.
Farkas, Péter (2002): A globalizáció és fenyegetései. A világgazdaság és a gazdaságelméletek
zavarai. Aula Kiadó, Budapest.
Giddens, Anthony (2008): Szociológia. Osiris, Budapest.
IOM (2008). World Migration Report, 2008. International Organization for Migration. Elérés:
http://www.iom.int/jahia/Jahia/cache/offonce/pid/1674?entryId=20275 (Letöltve: 2014.06.10.)
Maher, Kristen Hill (2002): „Who Has a Right to Rights?” In. Brysk, Alison (ed): Globalization
and Human Rights. University of California Press, Oakland.
Martin, Hans-Peter– Schumann, Harald (1998): A globalizáció csapdája. Perfekt Kiadó, Budapest.
Milborn, Corinna (2008): Európa: az ostromlott erőd. A bevándorlás fekete könyve. Alexandra
Kiadó, Pécs.
Mittelman, James H. (2000): The Globalization Syndrome. Transformation and Resistance.
Princeton University Press, Princeton.
Sassen, Saskia (2000): Elveszített kontroll? Szuverenitás a globalizáció korában. Helikon,
Budapest.
The Comission on Global Governance (1995): Our Global Neighborhood. Oxford University
Press, New York.
Guardian (2014): Labour must take tougher line on ‚mass migration’ from Europe, Miliband
told. The Guardian, 2014.05.31. Elérés: http://www.theguardian.com/politics/2014/
may/31/labour-tough-line-mass-migration (Letöltve: 2014.06.15.)
Wallerstein, Immanuel (2010): Bevezetés a világrendszer-elméletbe. L’Harmattan Kiadó,
Budapest.
World Bank (1990): World Development Report. Oxford University Press, New York.
WMR (2005): World Migration – The Costs and Benefits of International Migration. World
Migration Report. Elérés: http://www.iom.int/DOCUMENTS/PUBLICATION/wmr_sec03.
pdf (Letöltve: 2014.06.15.)
A nemzetközi migráció gender aspektusai
Nemi szerepek változása, a migráció feminizációja
Bagi Judit
Absztrakt
Az elmúlt évtizedek során egyre nagyobb figyelmet kap a migráció
feminizációjának jelensége. Annak, hogy a gender, azaz a társadalmi nem
fogalma bekerült a migrációs kutatásokba, egyik fő oka az, hogy a nők egyre
nagyobb arányban vesznek részt a vándorlásban. Nem csak számszerű növekedésnek, hanem egyfajta emancipációs tendenciának is tanúi lehetünk. Míg
fél évszázaddal ezelőtt a nők főként passzív követőként jelentek meg férjeik
mellett, addig az utóbbi két évtizedben egyre nagyobb részben hoznak önállóan migrációs döntést. Folyamatosan növekszik a nők külföldi munkavállalási
célú vándorlása, keresetükből pedig arányában nagyobb összeget utalnak
haza, mint a férfiak. Napjainkban nemzetközi szinten a társadalmi nemek
szerinti hovatartozás tekintetében azonos a migránsok száma, ám a fejlett
államok esetében a női kivándorlók aránya magasabb, mint a férfiaké.
Abstract
During the last decades the feminization of migration has received increased
attention. One of the reasons for implementing gender as a notion into migration
research is the fact that the number of women participating in migration is
on the rise. Due to this aspect we do not only witness growing numbers but
a tendency of emancipation as well. While half a century ago women mostly
appeared as passive followers beside their husbands, recently they have had
an increasing influence in making decisions regarding independent migration.
The number of women labor migrants is increasing who send home a relatively
bigger portion of their earnings than men. Nowadays the number of migrants
from the two genders is equal but the ratio of women is higher in case of
developed countries.
Kulcsszavak: migráció feminizációja, társadalmi nem, transznacionális család, családegyesítés,
migrációs döntés, hazautalt pénzek
Keywords: feminization of migration, gender, transnational family, family reunification, migration
decision-making, remittances
88 | bagi judit
Bevezető
Általánosságban elmondható, hogy egészen az 1960-as évekig a nemzetközi migrációval kapcsolatos elemzések a teljes népességre terjedtek ki, nem tartalmaztak
nemek szerinti megoszlással kapcsolatos adatokat. Az 1970-es évekig a migrációs
folyamatokat bemutató kutatásokat gazdaságközpontú perspektíva jellemezte, a
nők legtöbbször csak „passzív követő” státuszban jelentek meg. Ebben az időszakban
ugyanis a vándorlás leginkább a férfiak munkavállalási célú mozgását jelentette,
ami családegyesítési és családalapítási migrációt vont maga után (Gödri, 2005: 149).
A legtöbb kutatás akkoriban a „migráns és a családja (vagy felesége és gyermekei)”
kifejezéssel írt a nőkről, nem azonosította őket különálló személyként. Az 1980-as
években ugyan már gyakrabban jelentek meg a nők a migrációval foglalkozó kutatásokban, ám a vándorlásban betöltött szerepük tekintetében továbbra sem következett
be jelentős nézőpontváltás. A legtöbb irányzat arra a kérdésre kereste a választ, hogy
az egyre nagyobb arányban önálló döntésen alapuló női migráció vajon modernizálja-e a nőket, jelent-e vándorlási hajlandóságuk egyfajta emancipációt (Boyd–Grieco,
2003: 2). A gender fogalmának megjelenése a migrációs kutatásokban több tényező
hatásával magyarázható. A társadalomtudományok területén folytatott kutatások
rávilágítottak arra, hogy nemcsak a migráns nők száma, hanem a migránsok teljes
számához viszonyított aránya is jelentősen megemelkedett. Az elmúlt évtizedekben a
társadalmi nemek és a migráció viszonyát elemző vizsgálatok középpontba helyezték
a személyes elhatározást és cselekvést, köztük a női migránsok döntéseit, valamint
ezek dinamikus kölcsönhatásait a fennálló társadalmi struktúrákkal (Passerini,
2008: 12–13). Egyrészről láthatjuk tehát kutatói oldalról a női migráció profilja
iránti fokozott érdeklődést, másrészről szemtanúi lehetünk azoknak a társadalmi
gazdasági, politikai és kulturális folyamatoknak, amelyek egyértelműen növelték a
nők migrációs hajlandóságát vagy kényszerét. Ezek közé tartozik egyebek között a
nők fokozott munkaerőpiaci integrációja és emelkedő képzettségi szintje.
Az elmúlt évtizedek során bekövetkezett változások hatására számos tudományterület figyelt fel a nők migrációjának jellegeire, és kezdett el foglalkozni az
ezeket érintő kérdésekkel. Az elmúlt egy-két évtizedben sokan írtak a migráció
feminizációjáról.1 A kutatások során kifejlődött továbbá az említett gender-központú
megközelítés és szempontrendszer, amely egyes részdiszciplínák (szociológia, politikatudomány, közgazdaságtan stb.) bevonásával a két nem közötti pusztán biológiai
különbségeken túl árnyaltabb differenciákat is elemzés tárgyává tett (Piper, 2005: 1).
Ennek köszönhetően nem csak a kutatók, hanem a nemzetközi szervezetek is nagyobb
figyelmet szenteltek a női migránsoknak, az Egyesült Nemzetek Szervezete, valamint
a Nemzetközi Migrációs Szervezet már jó ideje rendelkezik gender-központú migrációs stratégiával.
1
Lásd bővebben: Búr–Tarrósy, 2012.
a nemzetközi migráció gender aspektusai | 89
Joggal tehető fel a kérdés, miért szükséges a migrációt a társadalmi nemek
megoszlásának szempontjából vizsgálni? Elsőként elmondhatjuk, hogy a vándorlás
társadalmi és gazdasági okainak nemek szerinti vizsgálata a migrációs folyamatok
mélyebb megértését teszi lehetővé, és további különbségeket tárhat fel mind a kibocsátó, mind a célországok tekintetében. Ismeretes, hogy a női és a férfi migránsok
között jelentős eltérések és egyenlőtlenségek tapasztalhatók az életkor, az iskolai
végzettség, a munkavállalás, a migrációs szándék és más jellegek tekintetében. Az
is kijelenthető, hogy nők és a férfiak migrációs tapasztalatai rendkívüli mértékben
különböznek, ezért a migráns nők életútját és tapasztalatait is számos kutatás teszi
vizsgálata tárgyává.
A jelen tanulmány célja, hogy az alapfogalmak tisztázását követően a migráció
feminizációjával, illetve gender-aspektusaival foglalkozó nemzetközi és hazai szakirodalom áttekintése révén általános képet nyújtson a nők reprezentációjáról a migrációs folyamatokban, és rávilágítson a női és férfi migránsok számszerű, migrációs
szándékot és munkavállalást érintő különbségeire.
A gender szempontú migrációs megközelítés
A gender szempontú migrációs elemzéssel kapcsolatos elméletek ismertetése előtt
a témához kapcsolódó fogalmak tisztázása szükséges: gender, feminizáció, migráció
feminizációja.
A gender szó szerinti jelentése társadalmi nem, a gender fogalma a biológiai férfi
és női nem kulturális és társadalmi értelmezésének tekinthető. Olyan férfiakra és
nőkre jellemző viselkedésmintákat, alá- és fölérendeltségből fakadó különbségeket,
társadalmi szerepeket jelöl, amelyek a szocializációs és kulturális folyamatok során
alakulnak ki valamely társadalomban. Ahogy Butler írja, a társadalomtudósok elemzési tényezőként és dimenzióként beszélnek a társadalmi nemről, ebből adódóan a
gender kifejezést olyan jelentésként értelmezhetjük, „amelyet egy (már) biológiai
nem által megkülönböztetett test vesz fel” (Butler 2001: 52). A társadalmi nem fogalmához szorosan kapcsolódik a gender mainstreaming definíciója, amely az Egyesült
Nemzetek Szervezete (ENSZ) által szervezett Nők IV. Világkonferencián Pekingben
került megfogalmazásra. A gender mainstreaming a nemi szempontok különböző
területeken (köztük például a nemzetközi statisztikai adatok szemléltetése esetében
is) történő érvényesítésének folyamatát, valamint a nemek közötti egyenjogúság
megteremtését célozza. A migráció gender aspektusainak vizsgálata során szót kell
továbbá ejtenünk a gender inequality-ról, azaz a társadalmi nemeket érintő egyenlőtlenségekről. A bevezetőben utaltunk rá, a későbbiekben pedig részletesebben
elemezzük azokat a területeket, amelyeken jelentős egyenlőtlenségek tapasztalhatók
a férfi és női migránsok között.
90 | bagi judit
A feminizáció sokrétű fogalom, itt használt definíciója azt fogalmazza meg, hogy a
migrációs folyamatokban megnő a női résztvevők aránya, és ezzel összefüggésben
beszélhetünk feminizációról az oktatás és munkaerőpiac egyes részterületein is.
A nemzetközi migráció feminizációja globális trend, amely az 1960-as évek során vette
kezdetét, amikor is a nők már nem férjük vagy apjuk migrációs döntéseinek passzív
végrehajtóiként, hanem önálló, elsősorban munkavállalási célú vándorlási szándékukat kinyilvánító szereplőként jelentek meg a nemzetközi migrációs színtéren.
A nők többsége a munkavállalás kezdetekor a turizmusban, szolgáltatói szektorban,
betegápolóként, gyári munkásként helyezkedett el, vagy a szórakoztatóiparban
vállalt munkát (Oishi, 2002: 1). A migráció feminizációja során egyrészről nőtt a migrációban részvevők száma, másrészről pedig új munkamegosztási helyzetek jöttek
létre a családban. Azzal, hogy a nők munkába álltak, családfenntartóvá is váltak,
ami befolyást gyakorolt a tradicionális nemi szerepek átrendeződésére – ahogyan
Rédei Mária is jelzi e kötetben. Nemcsak önmagában a női vándorlók száma, hanem
a nőknek a migránsok összlétszámához viszonyított aránya is emelkedett, olyanynyira, hogy napjainkban egyes területeken a női migránsok száma már meghaladja a
férfiakét. Az ENSZ Gender on the Move2 című kiadványa az alábbi öt fő okot sorolja fel,
amelyek a migráció feminizációjához vezettek (UN, 2013: 38–40):
1. Az elmúlt évtizedekben sok szegény ország szenvedte el a neoliberális gazdaságpolitikák és gazdasági szerkezetváltások következményeit, amilyen a társadalmi
egyenlőtlenségek fokozódása, egyes társadalmi csoportok perifériára sodródása,
munkanélküliség, a feketegazdaság térnyerése, a szociális kiadások megnyirbálása, és a közszolgáltatások, egyebek között az oktatás és egészségügy privatizációja. E folyamatokban megjelent a társadalmi nemek közötti egyenlőtlenség is.
Egyre növekszik ugyanis a nők által fenntartott háztartások száma. Ezekben a
háztartásokban lényegesen nagyobb szegénység mutatkozik, mint a férfiak által
fenntartott háztartások esetében. Kimondható, hogy a növekvő női migráció
összefügg a szegénység feminizációjával.
2. A migráció fokozódó feminizálódása számos más gazdasági folyamat eredménye
is. A fejlett országok és gazdaságaik a világgazdasági változásokra sok esetben
a termelés külföldre helyezésével és úgynevezett exportzónák létrehozásával
válaszoltak. A gyártást tehát számos esetben az olcsó munkaerőt kínáló államokba helyezték át, miközben maguk a szolgáltatásalapú gazdaságot fejlesztették. Ez az átalakulás rugalmas és olcsó munkaerőt követel, amely a migráció
feminizációjának erősödéséhez járult hozzá.
2
Forrás: United Nations Entity for Gender Equality and the Empowerment of Women. Gender on the
Move. Working on the Migration-Development Nexus from a Gender Perspective. Elérés: http://www.
unwomen.org/~/media/Headquarters/Attachments/Sections/Library/Publications/GenderOnTheMove_low2b%20pdf.pdf (Letöltve: 2014.07.20.)
a nemzetközi migráció gender aspektusai | 91
3. A fejlett országok persze maguk is érzik a válságot, amely komoly kihívást jelent
a jóléti állam és a tradicionális, családalapú gondoskodási modellek számára.
A nők tömeges fizetett munkaerőként történő alkalmazása az elöregedő társadalom körülményi között komoly hiátusokat okoz a gyermekek, idősek és betegek
ellátásában. A legtöbb állam azonban nem képes megfelelően kezelni a válságot, a
felelősség és a megoldások keresése a háztartásokra marad. A felső középosztálybeli családok számára kézenfekvő megoldás, ha alkalmazottat vesznek fel családtagjaik gondozására, aki gyakran maga is olyan nő, aki saját gyermekét hagyja
otthon, esetleg egy másik női alkalmazott felügyeletére bízva. Ezt a folyamatot,
amelyben az egyik nő, hogy reprodukálhassa munkaerejét, feladatait részben egy
másik nőnek adja át, globális gondoskodási láncnak nevezi a szakirodalom.
4. A bevándorlási célországok szabályozási környezete általában direkt vagy indirekt módon a nők bizonyos csoportjainak bevándorlását támogatja. Gyakran
direkt toborzás révén alkalmaznak betegápoló nővéreket vagy szexmunkásokat,
viszont közvetett toborzásnak mondhatjuk, ha csupán szabályozatlanul maradnak olyan gazdasági szektorok, amelyekben spontán és gyorsan növekszik az
igény a munkaerőre. Ilyen terület például a házimunka, amely a fejlett országokban egyre inkább a bevándorló nők alapvető foglalkoztatási területévé kezd válni.
A tradicionális családi gondoskodási modell válsága, az elöregedő társadalom
és más tényezők következtében az olyan elnőiesedett munkakörökben, mint a
gyermekfelügyelet, tovább fog növekedni a munkaerőhiány. Mivel azonban az
állam gyakran nem vállal felelősséget az ellátás biztosításáért, nem is vetődik fel,
hogy aktívan toborozzon migráns munkaerőt ebbe a szektorba. Bár a bevándorló
nők munkája iránti igény egyre növekszik, legális státusz megszerzésére gyakran
még sincs lehetőségük, így szociális és munkavállalói jogaik is igen korlátozottak.
5. A származási országokban a nemi egyenlőtlenségek és az olyan faktorok, mint a
szexuális orientáció diszkriminálása, szintén fontos motívumok lehetnek a nők
elvándorlásában. Abból az idealizált elképzelésből kiindulva, hogy a nők hajlamosak saját jólétüket feláldozni családjukért, olykor a családok női családtagot
küldenek külföldre. Más nők a családon belüli erőszak, boldogtalan házasságok,
kényszerházasságok miatt vagy új párkapcsolatot keresve emigrálnak.
Láthatjuk tehát, hogy a migráció feminizációja nem kizárólag pozitív női egyenjogúsági törekvés eredménye. Ugyanis, ahogy arra a bevezetőben utaltunk, a migráns
nők sokszor „kétszeres diszkriminációt” szenvednek el a célországban: egyrészt
külföldi, másrészt női mivoltuk miatt. Ez adott esetben nem jelent többet, mint kifejezetten alulfizetett munkák elvállalásának kényszerét. Ráadásul sokszor évek telnek
el úgy, hogy a hazájukat elhagyó nők újra láthatják otthon hagyott családtagjaikat és
gyermekeiket.
92 | bagi judit
Prostitúció
A migráció bizonyosan több veszélyt rejt magában a nők, mint a férfiak számára. A női migránsok nagyobb eséllyel válhatnak fizikai, szexuális, verbális
erőszak, embercsempészek, illetve emberkereskedők áldozatává. A kizsákmányolás egyik formája a – gyakran fiatal – nők, sőt gyereklányok prostitúcióra
kényszerítése. Számos kutatás mutatja, hogy szegénységben élő fiatalkorú
és felnőtt nők embercsempészek segítségével illegálisan próbálnak bejutni
a választott célországba és ott munkát vállalni, ám a csempészek akaratuk
ellenére prostituálják őket. Más nők önszántukból jelentkeznek külföldi szexuális célú munkavállalásra, bár esetükben is szerepet játszanak kényszerítő
körülmények, például a szegénység. Többségük nem is tudja, a célországban
milyen munkakörülményekre számíthat majd (Piper, 2005: 16). Az Afrikára
és Ázsiára irányuló kutatások kimutatták, hogy a nők migrációja gyakran
együtt jár a családi kötelékek felbomlásával, ami növeli annak valószínűségét,
hogy prostitúcióra kényszerülnek, sőt esetleg HIV-fertőzöttekké válnak (Piper
2005: 33). Az ENSZ és az EU jog- és migráció harmonizációs szabályozással
igyekszik véget vetni az illegális prostitúcióval összefüggő jogsértő tevékenységeknek (Demir, 2003).
Transznacionális család
A transznacionális család olyan család, amelynek tagjai nem egy, hanem két különböző országban élnek. Ezekben a családokban gyakori, hogy egyik szülő a gyermekekkel marad, a másik szülő pedig tartósan külföldön tartózkodik munkavállalási
célzattal. A transznacionális család fogalma ellentétes a hagyományos nukleáris család fogalmával, amelyben a családtagok egy fedél alatt, illetve egy ország területén
élnek együtt. A tradicionális család tagjai, szülők és gyermekek, egy háztartásban
élnek, együtt lakó, a megélhetési költségeket megosztó, együtt fogyasztó emberek
csoportját alkotják (Andorka, 2006: 395). „[...] A migráns nők lehetnek transznacionális anyák, akik idejüket megosztják ama helyek és országok között, amelyekben
dolgoznak, illetve amelyben a családtagjaikkal élnek együtt” (Passerini, 2008: 15).
A családegyesítés meghiúsulásának okai általában a következők: különböző
migrációs szabályozásokból adódóan csak egyének számára nyílik lehetőség a vándorlásra, illegális migráció esetén a további családtagok kiutazása nem lehetséges,
emellett egyes, például mezőgazdasági és háztáji bevándorlók számára fenntartott
munkák jellege nem teszi lehetővé a családi együttélést (UN, 2013: 41).
Az utóbbi évtizedben megnőtt a szakirodalomban az olyan dolgozatok száma,
amelyek, túllépve a nukleáris család fogalmán, a transznacionális élettér szülőkre,
a nemzetközi migráció gender aspektusai | 93
illetve gyermekeikre gyakorolt hatását vizsgálják. Fontos szerepet játszanak e kutatások, hiszen a migráció feminizációjának folyamatában számos édesanya érintett.
A nők vándorlásának hatására a családban betöltött tradicionális szerepek átrendeződnek, ami pozitív és negatív hatásokkal egyaránt bír.
Elmondható, hogy a fejlett információs és kommunikációs technológiáknak köszönhetően a migránsok, szemben az elmúlt évtizedekkel, napjainkban már sokkal
inkább képesek a rokonaikkal való kapcsolattartásra. Tény tehát, hogy a családi
relációk nem szűnnek meg az országhatárok átlépésével, ám jelentős mértékben
átalakulnak. A családtagok közötti interakciók csökkennek, a mindennapi intimitást
jelentő tevékenységek, mint például az együtt étkezés, tisztálkodás és alvás kimaradnak, vagy csak az egyik szülő vesz bennük részt. Felvetődik a kérdés: a globális
folyamatok térnyerésének következtében a transznacionális családok esetében
beszélhetünk-e egyfajta „pszichológiai vagy virtuális család” kialakulásáról (Falicov,
2007: 159). A transznacionális családban élő gyermek számára előnyt jelenthet az
apa vagy anya nagyobb gazdasági aktivitása, ám pszichológiai szempontból jelentős
károkat szenvedhet el a szülő hiánya miatt. A transznacionális családok esetében
végzett vizsgálatok rávilágítottak, hogy a migráns anyák általánosságban kevesebbet keresnek, mégis magasabb az általuk hazautalt pénzek összege. Ugyanakkor
ama családok esetében, ahol az anya dolgozik külföldön, a gyermek(ek) nagyobb
arányban küszködnek érzelmi problémákkal, mint olyan esetekben, ahol az apa él
más országban. Láthatjuk tehát, hogy a gyermekek továbbra is másfajta elvárásokat
támasztanak apáikkal és anyáikkal szemben – az anyától várják a gondozást, – tehát
a nők (és férfiak) társadalmi nemük szerinti tradicionális szerepei továbbra is mérvadóak (Abrego, 2009: 1071–1072).
Családegyesítés
Az európai uniós jogszabályok definíciója szerint a családegyesítés irányelvének
célja, hogy „meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett a tagállamok területén jogszerűen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok családegyesítési
jogukat gyakorolhatják.”3 Fontos kritérium, hogy a jogszabály nem csak a bevándorláskor fennálló, hanem a később létre jött, azaz újonnan alapított családra is
kiterjed (Karoliny–Mohay, 2009: 13). „A családegyesítés kulcsfontosságú kérdés az
integrációs politikákban, alapvető elidegeníthetetlen emberi jog”. Az Emberi Jogok
Európai Egyezményének 12. cikke és az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának
16. cikke is elismeri a házasságkötés és a családalapítás jogát, valamint a családi élet
tiszteletben tartásához fűződő jogot. Az Európai Unió kiemelt figyelmet szentel a
családegyesítésnek, valamint a bevándorlók letelepedésében és beilleszkedésében
3
Forrás: Europa.eu. Az uniós jogszabályok összefoglalói. Elérés: http://europa.eu/legislation_summaries/justice_freedom_security/free_movement_of_persons_asylum_immigration/l33118_hu.htm
(Letöltve: 2014.06.10.)
94 | bagi judit
történő segítségnyújtást is komolyan veszi. Ezzel a céllal alakult meg 2008-ban az
Európai Integrációs Fórum, amely a civil, állami és nemzetközi szervezetek e témát
érintő tapasztalatcseréjére épül (Bánáti, 2012: 80). Az Unióban a családegyesítés jogával való visszaélés sem ismeretlen fogalom, leggyakrabban érdekházasság kötése
vagy hamis szülői elismerő nyilatkozatok révén valósul meg. A visszaélés tehát valós
probléma, ám annak mélyreható vizsgálata pontos statisztikák meglétét kívánná
meg, ilyenek azonban egyelőre nem állnak rendelkezésre uniós szinten.
A migráció feminizációjának következményeként, eltérően a korábbiaktól, amikor
kizárólag a férfiak hozták meg a migrációs döntést és kezdeményezték a családegyesítést, ma már többnyire a nők nyújtják be a kérelmeket. Ahogy Rédei Mária írja,
korábban a családfő feladata volt az új lakhatás keresése és megteremtése, ám annak
következtében, hogy „a nők tömegesen jutnak munkához, a családegyesítésnél nem a
férfi, hanem a nő kérelmével lehet jobban megalapozott folyamodványt benyújtani”,
ami persze nem vonatkozik azokra az országokra, ahol a nők továbbra is a férfiaknál
alacsonyabb rangú félként jelennek meg (Rédei, 2004: 26).
A migráció gender-aspektusaival foglalkozó elméletek
A migráció gender-aspektusaival foglalkozó különböző elméleteket Oishi tekinti át
egyik tanulmányában, így a következőkben – kiegészítendő a Tarrósy István által
e kötet bevezető fejezetében összefoglalt elméleti hátteret – az általa alkalmazott
struktúrában mutatjuk be ezeket (Oishi, 2002: 4–7):
Neoklasszikus közgazdaságtani elmélet
Az elmélet alapvetően a nemzetközi migrációra jellemző gazdasági faktorokat – mint
például a munkaerő kereslet és kínálat, bérkülönbségek, migráció költségei – foglalja
magában. Ide kapcsolódik a sokat vitatott szegénység kérdésköre is. Oishi cáfolja,
hogy a GDP és a munkanélküliségi ráta viszonya magyarázná a nemzetközi női migrációt. Tehát nem állja meg a helyét, hogy kizárólag a szegénység a női migráció oka.
Annál is kevésbé, mivel számos esetben a kibocsátó országok egy főre jutó GDP-je
magasabb, mint a bevándorlási célországoké.
Strukturális elmélet
A strukturális elmélet a nemzetközi migrációban a periférikus államok centrum-országok általi kizsákmányolását pillantja meg: a fejlődő országok kivándorlói különböző úton-módon kapcsolódnak be a migrációs folyamatokba, és vállalnak munkát a
fejlett, iparosodott országok elsődleges, de főleg másodlagos munkaerőpiacán, ahol
alacsony munkabérek és kedvezőtlen, esetenként veszélyes munkakörülmények
várják őket. Ezt az nézetet vallja Saskia Sassen is (Sassent hivatkozza: Oishi, 2002: 5),
aki szerint a vidéki egyedülálló nők iparosodott városokba vándorlását a multinacionális vállalatok elterjedése indította be. Sassen úgy vélekedik, hogy a multinacionális
a nemzetközi migráció gender aspektusai | 95
vállalatoknál dolgozó nők kiszolgáltatott helyzetben vannak, hiszen a kedvezőtlen
munkakörülmények mellett folyamatosan fennáll elbocsátásuk lehetősége szorult
gazdasági helyzet vagy a versenyszférához mérten nem megfelelő teljesítmény
esetén. (Mindez természetesen általában, nemtől függetlenül is igaz). Sassen elmélete szerint a vidéki nők először országon belül vándorolnak a városokba, majd ezt
követően vállalnak munkát külföldön. Oishi azonban ezzel ellentétes eredményekre
jutott, hiszen – mint mondja – a nők számos esetben (ő Sri Lankát és Indonéziát érintően végzett kutatást) vidéki településekről migrálnak közvetlenül külföldre.
Háztartási-stratégia elmélet
A háztartási-stratégia elmélete szerint a migrációs döntés nem az individuumok,
hanem a háztartások révén születik meg. A döntést a család tagjai hozzák közösen,
miközben a remélt jövedelem maximalizálására, a kockázatok csökkentésére, valamint az esetleges kudarcok elkerülésére törekszenek (Kouaouci–Pellegrino–Taylor,
2007: 13).4 Oishi ezzel szemben gender-szempontú megközelítésből azzal érvel, hogy
tapasztalatai szerint napjainkban a migráns nők döntő többsége saját maga hozza
meg a vándorlással kapcsolatos döntést. Felhívja a figyelmet arra is, hogy a kibocsátó
országok női migránsainak száma eltérő, illetve a háztartási-stratégia elmélet ama
államok esetében sem állja meg a helyét, amelyekből lényegesen kevesebb nő emigrál, mint férfi.
Kapcsolati hálók (network) elmélete
A kapcsolati hálók elmélete a migránsok személyes, kulturális és társadalmi relációira fókuszál. A kibocsátó országokban élő, migrálni szándékozó személyek ugyanis
a családi, baráti, szomszédsági kapcsolatokban vagy éppen már elvándoroltaktól
szerzett információkból gyorsan szereznek ismereteket az esetleges célországról. Az
elmélet kiindulása szerint a kibocsátó államban élő közösség támogató hozzáállása
révén a kivándorolni igyekvők információszerzéssel és vándorlás előtti egyéb teendőkkel kapcsolatos költségei csökkennek. Az elmélet tehát a migráció expanzióját
igen, de sem a férfiak, sem pedig a nők migrációs elhatározását és a migrációjuk
lefolyását nem magyarázza. Oishi saját kutatási eredményeivel támasztja alá azt a
megállapítást, hogy a női migránsok nagyobb mértékben hagyatkoznak személyes
kapcsolataikra, mint a férfiak, és külföldi munkakeresésük során is erősebben támaszkodnak barátaik és családtagjaik segítségére.
A nők migrációs szándékát meghatározó tényezők
Ahogy korábban említettük, a nők számos esetben „másodszereplőként”, azaz
feleségként, vagy a férfi céljait támogató társként jelennek meg a migrációs folyama4
Idézi: Taylor, 1986; Stark, 1991
96 | bagi judit
tokban. Az utóbbi évtizedekben viszont egyre erősödő trend a nők önálló döntésen
alapuló migrációja. „A női migránsokat sokféle motívum vezérli, többek között a
jobb anyagi és szakmai lehetőségek, a környezettől elütő politikai és egzisztenciális gondolkodásmód, személyes és érzelmi kapcsolatok, szerelem, kíváncsiság és
vágyak” (Passerini, 2008: 29).5 A vándorló nők migrációs motívumait alapvetően
két csoportba oszthatjuk. Az egyik csoportba a családi kapcsolatok létrehozásához
és fenntartásához fűződő motivációk, a másikba pedig az egyéni szinten megvalósuló emancipációs törekvéshez kapcsolódó motívumok tartoznak. A két típusba
tartozó motívumok együttesen „a migráció családi és egyéni szintű nemi indokai”
(Melegh–Kovács, 2009: 190). A továbbiakban a nők migrációs szándékát meghatározó döntések és kényszerek bemutatására vállalkozunk a Melegh Attila és Kovács Éva
tanulmányában6 felvázolt szempontrendszer alapján (Uo.: 190–193):
I. Család és a vándorlás
• szerelmi viszony: vizsgálata ugyan nehézkes, de mint kategória nem zárható ki.
• tradicionális kötődések: a nők alárendelik magukat a férfi migrációs döntésének, a
nők egyéni érdeke teljes mértékben háttérbe szorul vagy nem is jelenik meg.
• emancipáció a migráció és a házasság révén: ebbe a kategóriába tartoznak a
tudatosan külföldi férjet kereső nők, akik társadalmi nemükhöz kapcsolódva individualista stratégiát választanak, nem a hagyományokat követik, hanem egyéni
igényeik beteljesítése érdekében kivándorlási céllal választanak hazájukon kívül
élő férfit.
• jólét: a családos nők, ha eredetileg egyéni jólétüket akarják is biztosítani, a migrációval, a legtöbb esetben végül mégis férjük és gyermekeik jólétét tartják szem
előtt. Ez magyarázza a korábban említett tényt, hogy a külföldön dolgozó nők
arányában nagyobb pénzösszegeket utalnak haza, mint a férfiak.
II. Individualista karrierorientált stratégia: Akik ezt a társadalmi nemhez kötött
stratégiát választják, azok célja első sorban társadalmi státuszuk növelése, illetve
tanulmányok folytatása.
5
6
A magyar nyelven megjelent szakirodalmak közül a Melegh Attila – Kovács Éva szerzőpáros mellett
a témával a Passerini és munkatársai által kiadott A nők migrációja Keletről Nyugatra. Társadalmi
nem, mobilitás és azonosulás a jelenkori Európában c. kötet foglalkozik mélyrehatóbban. A kötet olyan
migráns nők beszámolója alapján íródott, akik Bulgáriából és Magyarországról Olaszországba vagy
Hollandiába vándoroltak.
A Melegh Attila és Kovács Éva által írott Nemek szerint tagolt térben. c. tanulmány a harmadik világból
az Európai Unióba érkező migráns nők életútját, migrációs indíttatását és egyéb jellegeit vizsgálja
gender-szempontból.
a nemzetközi migráció gender aspektusai | 97
Női és férfi migránsok közötti számszerű különbségek
a nemzetközi migrációban az 1960–2010 közötti időszakban
A női migránsokra vonatkozó első adatok 1960-ból származnak. Abban az évben világviszonylatban minden 100 migránsból7 átlagban 47-48 fő volt nő. Láthatjuk, hogy
az elmúlt ötven év során a női migránsok száma egyértelműen növekvő tendenciát
mutat. Az 1960 és 2010 közötti adatok tekintetében a migráns nők aránya tízévenként átlagosan 0,48 százalékkal, összegészében pedig 2,4 százalékkal emelkedett.
A fejlődő és a fejlett államok esetében jelentős különbség mutatkozik a női migránsok
számarányának változásában. Míg 2010-ben a fejlődő államokban néhány százalékponttal visszaesett az 1960-as évekhez képest a női migránsok száma, addig a fejlett
világ országaiban ugyanez az adat 3,6 százalékos növekedést mutat.
Táblázat 1: Emigráns nők aránya az összes nemzetközi emigráns körében 1960–2010
1960
Világ országai
46,6
Fejlődő világ országai
45,7
Ázsia
46,2
1970
47,2
1980
47,4
1990
2000
47,9
48,8
44,7
45,7
47,9
48,2
49,4
45
44,9
44,8
44,4
Latin-Amerika és a Karib-térség
48,5
48
48,5
51,7
52,4
Észak-Amerika
49,8
51,1
52,6
51
51
Fejlett világ országai
Afrika
Európa
Ausztrália-Óceánia
46,3
47,3
45
46,5
44,4
46,5
45,5
46,5
47,5
47,9
Forrás: Piper, 2005: 3 és Franck–Spehar, 2010: 11
50,8
46,5
49
49,1
50,9
45
2010
49
51,5
45,3
46,8
47,2
44,6
49,7
50,1
50,5
52,3
50,1
51,2
A kontinensek közül Európa és valamint Észak-Amerika esetében a legmagasabb
a női migránsok aránya. Észak-Amerikában már 1970-től, Európában pedig 1990-től
haladta meg a női migránsok száma a férfiakét. Más térségek közül Ausztrália és
Óceánia, valamint Latin-Amerika esetében mértek 50 százalék feletti női emigráns
arányt. A pontos számadatokat nézve 1960-ban körülbelül 35 millió, 2010-ben pedig
105 millió nő élt szülőhazáján kívül, valamely más országban (Franck–Spehar, 2010:
11). E számok alátámasztják, hogy nem csak a női migránsok száma, hanem a férfiakhoz viszonyított számaránya is jelentősen nőtt az elmúlt ötven évben. Összességében
a legalacsonyabb női migráns arány Afrika esetében mutatkozik.
7
Migránsok alatt jelen táblázat azokat a személyeket érti, akik szülőhazájukon kívül élnek.
98 | bagi judit
Munkaerőpiaci részvétel
Ahogy arról már esett szó, a migráció feminizációja során a statisztikai adatok nem
csak a női migránsok számának egyértelmű emelkedését, hanem a nők külföldi
munkavállalási célú migrációjának ugrásszerű növekedését is mutatják. A transznacionális családok tárgyalásánál utaltunk rá, hogy a folyamat nemzetközi szinten is
átrendezi a nemi szerepeket, így gyakran a nők kerülnek családfenntartó pozícióba
(ILO, 2008: 3). A helyzet mégsem ennyire egyszerű, hiszen számtalan egyéb társadalmi és gazdasági mozzanat árnyalja a nők és férfiak külföldi munkavállalását.
Általánosan elmondható, hogy a 2000-es évek terrortámadásait követően egyes
célországokban lényegesen szigorúbbá váltak a bevándorlási szabályok. Ezek az
államok migrációs politikájuk irányvonalának kijelölése során a gazdasági érdekek
és (nemzet)biztonsági megfontolások között egyensúlyoznak. Egyfajta kettősség
figyelhető meg: világszerte egyre nagyobb a kereslet az úgynevezett „szabályozatlan munkaerő” (például nem megfelelő munkakörülmények közepette végezhető
idénymunka) iránt, ugyanakkor a migráció célországai szigorított szabályokkal
igyekeznek visszaszorítani a migrációt, különösen az illegális migrációt. Mégis
számos migráns talál módot a szabályok áthágására, ami a célországokban lehetővé
teszi az illegálisan érkezők olcsó, de szabályellenes foglalkoztatást és a tűrhetetlen
munkakörülmények fenntartását (UN, 2013: 175).
Az ENSZ Gender on the Move című kiadványa – ahogy az alább látjuk – négy
munkavállaló migráns csoportot különít el. Ezek jelentősen különböznek jövedelem,
társadalmi státusz, valamint a befogadó államban gyakorolható jogaik tekintetében
(UN, 2013: 176).
• Magasan képzett migránsok: a piramis tetején helyezkednek el, üzletemberek, információ kommunikációs technológia területén dolgozó szakemberek és tudósok
tartoznak ebbe a csoportba, akik a befogadó ország nyújtotta privilégiumok és
kiváltságok élvezői. Ebben a kategóriában kiemelkedő a férfiak száma.
• Szakmunkás migránsok: többnyire egészségügyben, ápolás vagy betegellátás területén dolgozó szakemberek. Ebben a kategóriában igen jellemző a feminizáció.
A szakmunkás migránsoknak kevésbé nyílik lehetőségük arra, hogy állampolgárságot szerezzenek vagy a családegyesítés jogával éljenek, hiszen őket a befogadó
országban korántsem illetik meg olyan jogok és kiváltságok, mint az előző csoport
tagjait.
• Alacsonyan képezett migránsok: a legális munkavállalói ranglétra alján helyezkednek el, csak szűkös piaci szegmensekben vállalnak alacsony státuszú munkát,
ideiglenes munkavállalói engedéllyel rendelkeznek, az előző két csoportnál lényegesen kevesebb lehetőséggel és joggal bírnak a befogadó országban.
• Illegális migránsok: a legnépesebb számú, de emberi jogok szempontjából a legsérülékenyebb csoport.
a nemzetközi migráció gender aspektusai | 99
Piper úgy véli, hogy a gender-semlegesnek nevezett munkavállaló migránsokat
érintő szabályozások valójában különféleképpen hatnak a női és férfi bevándorlókra.
Állítását három ponton támasztja alá (Piper, 2005: 3):
• a nők és férfiak külföldi munkavállalása gender-szegregációs igényeken alapszik,
• a nők és férfiak gazdasági és társadalmi rendszerben betöltött szerepét társadalmi nemük erősen befolyásolja,
• a kibocsátó és fogadó országok között jelentős különbség mutatkozhat a nők és
férfiak szociokulturális szerepének meghatározását illetően.
Összegzés
A migráció feminizációjával kapcsolatos fontosabb fogalmak tisztázását, valamint a
női és férfi migránsok közötti számszerű, migrációs szándékot, munkavállalást érintő
különbségek bemutatását követően láthatjuk, hogy a női vándorlók ugrásszerű növekedése napjainkban is számos kihívást, valamint megoldatlan kérdést rejt magában.
A 20. század végén teret nyert, a nemzetközi migrációt gender aspektusból elemző
vizsgálatok árnyaltabban képesek feltérképezni és tárgyalni a migráció folyamatait.
Az általános összefüggések feltárásán túl napjainkban számos könyv, szakmai folyóirat és az interneten elérhető kiadvány foglalkozik a nők vándorlásának egy-egy
kérdésre fókuszáló elemzésével.
1.
2.
3.
4.
5.
Mely okokra vezethető vissza, hogy a gender, azaz a társadalmi nem fogalma a migrációs kutatások részévé vált?
Mely tényezők határozzák meg a nők migrációs döntését?
Mivel magyarázható, hogy a nők nagyobb mértékben veszélyeztettek a
migráció során, mint a férfiak?
Milyen gazdasági és társadalmi folyamatok vezettek a nők önálló döntésen
alapuló migrációs tevékenységének fokozódásához?
Napjainkban mely kontinensek esetében előzi meg a női vándorlók száma
a férfiakét?
100 | bagi judit
Ajánlott linkek az interneten
Division for the Advancement of Women Department of Economic and Social Affairs United
Nations: http://www.un.org/esa/population/meetings/thirdcoord2004/P01_DAW.pdf
European Institute for Gender Equality: http://eige.europa.eu/
European Union. Family reunification: http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-we-do/
policies/immigration/family-reunification/index_en.htm
International Labour Organisation: Gender Equality: http://ilo.org/global/topics/equalityand-discrimination/gender-equality/lang--en/index.htm
International Organization for Migration. Gender, Migration and Remittances: http://www.
iom.int/cms/en/sites/iom/home/what-we-do/iom-and-gender/key-documents/gendermigration-and-remittances.html
International Organization for Migration’s Gender Equality and Women’s Empowerment
activities: http://www.iom.int/cms/iom-and-gender
Jolly, Susie – Reeves, Hazel: Gender And Migration Overview Report: www.bridge.ids.ac.uk/
reports/cep-mig-or.doc
Sik Endre (szerk.): A migráció szociológiája 1.: http://www.tarki.hu/hu/about/staff/sb/
Migracio_Szociologiaja_1.pdf
Sik Endre (szerk.): A migráció szociológiája 2.: http://www.tarki.hu/hu/about/staff/sb/
Migracio_Szociologiaja_2.pdf
United Nation Women: http://www.unwomen.org/en
United Nation’s Women. Gender on the Move: Working on the migration-development nexus
from a gender perspective - See more at: http://www.unwomen.org/en/digital-library/
publications/2013/12/gender-on-the-move#sthash.9oJoO5R5.dpuf
United Nations. World Migration in Figures: http://www.oecd.org/els/mig/World-Migrationin-Figures.pdf
Women & Global Migration Working Group: http://wgmwg.org/
Felhasznált irodalom
Abrego, Leisy (2009): Economic Well-Being in Salvadoran Transnational Families: How Gender
Affects Remittance Practices. Journal of Marrige and Family. Vol. 71. pp. 1070–1085.
Andorka, Rudolf (2006): Bevezetés a szociológiába. Osiris Kiadó, Budapest.
Bánáti, Áron (2012): Családegyesítés az Európai Unióban. Körkép a 7. Integrációs Fórumról. Afrika
Tanulmányok. Vol. 4., No. 2. pp. 80–84.
Boyd, Monica – Grieco, Elizabeth (2003): Women and Migration: Incorporating Gender into
International Migration Theory. Migration Policy Institute. Elérés: http://www.migrationpolicy.
org/article/women-and-migration-incorporating-gender-international-migration-theory (Letöltve: 2014.06.06.)
Búr, Gábor – Tarrósy, István (2012): Az afrikai vándorlás hátteréről és jellemzőiről. In. Tarrósy,
István – Glied, Viktor – Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás. Migráció a 21. században Afrika
és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 99–114.
Demir, Jenna Shearer (2003): Trafficking of Women for Sexual Exploitation: A Gender-Based WellFounded Fear? An examination of refugee status determination for trafficked prostituted women
from CEE/CIS countries to Western Europe. Elérés: http://sites.tufts.edu/jha/files/2011/04/a115.
pdf (Letöltve: 2014.06.22.)
a nemzetközi migráció gender aspektusai | 101
Falicov, Celia J. (2007): Working With Transnational Immigrants: Expanding Meanings of Family,
Community, and Culture. Family Process, Vol. 46., No. 2. pp. 157–171.
Gödri, Irén (2005): Nők és férfiak a migrációs folyamatkülönböző szakaszaiban. A magyarországi
bevándorlás a nemek perspektívájából. In. Nagy, Ildikó – Pongrácz Tiborné –Tóth, István György
(eds.): Szerepváltozások. Jelentés a nők és férfiak helyzetéről, 2005. Tárki – Ifjúsági, Családügyi,
Szociális és Esélyegyenlőségi Minisztérium, Budapest. pp. 149–164. Elérés: http://www.tarki.
hu/adatbank-h/kutjel/pdf/a971.pdf (Letöltve: 2014.06.02.)
Franck, Anja K. – Spehar, Andrea (2010): Women’s labour migration in the context of globalisation.
Elérés: http://www2.weed-online.org/uploads/women_s_labour_migration_in_the_context_of_
globalisation.pdf (Letöltve: 2014.06.22.)
ILO (2008): Women and men migrant workers: Moving towards equal rights and opportunities,
International
Labour
Organisation.
Elérés:
http://www.ilo.org/gender/Events/
Campaign2008-2009/WCMS_101091/lang--en/index.htm (Letöltve: 2014.05.14.)
IOM (2010): Gender, Migration and Remittances, International Organization for Migration. Elérés:
http://www.iom.int/jahia/webdav/site/myjahiasite/shared/shared/mainsite/published_docs/
brochures_and_info_sheets/Gender-migration-remittances-infosheet.pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
Karoliny, Eszter – Mohay, Ágoston (2009): A legális migrációt érintő szabályozás az Európai Unióban. Elérés: http://www.solidalapok.hu/sites/default/files/IDResearch_Itt%20vagyunk!_2.pdf
pp. 1-49. (Letöltve: 2014.06.20.)
L. Rédei, Mária (2014): A nemzetközi migráció demográfiai és geográfiai aspektusai. In. Tarrósy,
István – Glied, Viktor – Vörös, Zoltán (eds.): Migrációs tendenciák napjainkban. Publikon
Kiadó, Pécs. pp. 29–43.
Melegh, Attila László – Kovács, Éva Judit (2009): Nemek szerint tagolt térben. Bevándorló nők vándorlásának típusai, okai és formái nyolc európai országban. In. Nagy, Ildikó – Pongrácz Marietta
(eds.): Szerepváltozások. Tárki, Budapest. pp. 177–196.
Oishi, Nana (2002): Gender and Migration: An Integrative Approach. Working Paper 49. Elérés:
http://ccis.ucsd.edu/wp-content/uploads/2012/08/wrkg49.pdf (Letöltve: 2014.05.28.)
Passerini, Lusia – Lyon, Dawn – Capussotti, Enrica – Laliotou, Ionna (2008): A nők migrációja
Keletről Nyugatra. Társadalmi nem, mobilitás és azonosulás a jelenkori Európában. Balassi
Kiadó, Budapest.
Piper, Nicola (2005): Gender and migration. Elérés: https://www.iom.int/jahia/webdav/site/myjahiasite/
shared/shared/mainsite/policy_and_research/gcim/tp/TP10.pdf (Letöltve: 2014.06.01.)
Rédei, Mária (2004): Migráció az ezredfordulón: nagy befogadó országok. Elérés: http://geogr.elte.hu/
ref/REF_Kiadvanyok/Migracio_az_ezredfordulon/RM_migracio_1-48_Eloszo_Fobbtrendek.
pdf (Letöltve: 2014.05.28.)
Sassen, Saskia. (1988) The Mobility of Labor and Capital: A Study in International Investment and
Labor Flow. Cambridge University Press.
United Nations Department of Economic and Social Affairs Population Division (2013): World
Migration in Figures A joint contribution by UN-DESA and the OECD to the United Nations
High-Level Dialogue on Migration and Development. Elérés: http://www.migrationpolicy.org/
article/global-dimensions-female-migration (Letöltve: 2014.05.13.)
United Nations Department of Economic and Social Affairs Population Division (2013): International
Migration 2013: Age and Sex Distribution. Elérés: http://esa.un.org/unmigration/documents/
PF_age_migration_FINAL_10.09.2013.pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
Nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság
Póczik Szilveszter
Absztrakt
A gyorsuló ütemben egymásra torlódó technológiai forradalmakat betetőző
információtechnológiai robbanás a valaha széles e világot „világfaluvá” törpítette, amelyben lokális és regionális folyamatok is globális hatásokkal járnak.
E sokszoros kölcsönfüggőség miatt létrejött a kockázat-, illetve biztonságtudatos társadalom, amely a társadalmi mozgásokra elsősorban a biztonság
szemszögéből tekint. A biztonság mai új értelmezése öt fontosabb szektort
ölel fel, ezek a katonai, a politikai, a gazdasági, a társadalmi és a környezeti
területek. A Földön korábban időszakosan működő kisebb és nagyobb migrációs ’szállítószalagok’ ma már egyidejűleg és folyamatosan működnek, és a
korábbiakhoz képes összehasonlíthatatlanul nagyobb és strukturálatlanabb
embertömegeket szállítanak. Ezért a biztonságtudományra komoly feladatok
hárulnak a globális, regionális és lokális társadalmak mikro- és makro-folyamatainak, köztük a nemzetközi migrációnak és részmozzanatainak tanulmányozásában, valamint olyan biztonsági stratégiák kidolgozásában, amelyek a
kibocsátó és fogadó területeken az állam, a társadalom, az egyes társadalmi
alrendszerek és csoportok valamint az egyéni polgárok biztonságát növelik.
A bevándorló etnikai csoportok és az általuk hordozott minőségek számos
más tényező függvényében válhatnak a befogadó társadalmakban, különösen
a fejlett nyugati társadalmakban demográfiai, szociológiai, gazdasági, társadalompolitikai, külpolitikai, igazgatási és rendészeti (belbiztonsági) vagy
éppen katonapolitikai, tehát összességében biztonsági tekintetben releváns
problémává, feszültségek és konfliktusok forrásává, ezért a migrációt intenzív
nemzetbiztonsági és rendészeti munka kíséri. Másrészről azonban a nemzetközi migráció a nemzeti és nemzetközi biztonságot erősítő tényező. Az intenzív vándorlás lassú kiegyenlítődést eredményez a globális társadalomban és
a világgazdaságban, a világgazdasági centrum-országok veszítenek fejlettségi
előnyükből, az elmaradottabb területek fejlődése felgyorsul.
104 | póczik szilveszter
Abstract
Due to the waves of the technological revolution one after the other at an
accelerating pace and particularly to the info-technological explosion the ever
so wide world became a global village in which local and regional occurrences
trigger global impacts. Because of this manifold interdependence, a society with
an extremely high degree of risk and security consciousness came to life which
views and judges any social occurrences under the perspective of safety and
stability. This new concept of safety and security incorporates five main sectors,
the military, the political, the economic, the social and the environmental one.
The smaller or bigger conveyor belts of trans-regional and transcontinental
migration having been moving on Earth earlier periodically are working today
continuously and simultaneously and transport great and unstructured masses
of migrants, never seen before. This is why the security sciences face serious
tasks in studying the micro and macro processes of the global, regional and local
societie(s), amongst others the transnational migration, to indite proper security
strategies for the state administrations, societies and individual citizens living
in the source and target countries of migrants. Depending on several internal
and external factors, immigrating ethnic groups and their customs and values
might became a relevant problem of demography, social policy, economy, foreign
policy, military or even safety and security, and a source of heavy conflicts,
particularly in high developed countries of the Occident. This is why migration
is followed by an intensive monitoring and administrative work provided by
security and intelligence services. On the other hand, international migration
is a contributing factor to national and international security. The intense
geographic mobilization results equalization in the global society and world
economy, i.e. the highly developed regions are losing their developmental
advantages whilst the development of backward territories is accelerating.
Kulcsszavak: etnokulturális csoport, bevándorlás, kisebbség, nem domináns és nem domináns kultúra, szociálökonómiai illeszkedés, integráció, esélykiegyenlítés, társadalmi értékek, kulturális konfliktus, nemzetközi konfliktus, kirekesztés, szegregáció, közbiztonság, büntetőjog, nemzetbiztonság,
titkosszolgálatok, új bűnözési formák, erőszakos bűnözés, vagyon elleni bűnözés, terrorizmus,
békefenntartás, közösségi rendészet
Keywords: Ethno-cultural group, immigration, minority, dominant/non-dominant culture, socialeconomic integration, affirmative action, social values, cultural conflict, international conflict,
exclusion, segregation, general safety, penal law, national security, intelligence services, new forms
of crime, violent crime, property crime, terrorism, peacekeeping, community policing
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 105
Globalizáció és a biztonságtudományok
A globalizáció spontán, valamint céltudatosan gerjesztett és – legalább részben – irányított folyamatainak eredményeképpen a belátható és elérhető világ relatív mérete
és az abban bonyolódó humán interakciók időtartama a korábbiakkal összevetve
rövid idő alatt összezsugorodott, és a jövőben is egyre gyorsuló léptekkel tovább
zsugorodik majd. A gyorsuló ütemben egymásra torlódó technológiai forradalmakat betetőző információtechnológiai robbanás a valaha „széles e világot” Marshall
McLuhan kifejezésével „világfaluvá” (McLuhan, 2001: 45) törpítette. A globális kapcsolati hálók és az azokon folyó érintkezések sűrűsége, valamint a szereplők, akciók
és események interdependenciája is megnőtt, úgyhogy a káoszelméletből ismert pillangószárny-effektus (Hilbor, 2004: 425–427) szisztematikus társadalmi tényezővé
lépett elő. Edward Lorenz költői hasonlatával „egy pillangó egyetlen szárnycsapása
a Föld egyik oldalán, tornádót idézhet elő a másikon” (Lorenz, 1993: 181–184). Így
kevéssé csodálható, hogy a külső, a belső, illetve külsőből belsővé alakuló társadalmi
kockázatok mennyisége hallatlanul megszaporodott, szerkezete alapvetően átalakult, elemei a korábbiaknál messze szorosabb kölcsönviszonyba léptek egymással.
Ennek következtében létrejött a kockázat-, illetve biztonságtudatos társadalom,
amely a társadalmi mozgásokat elsősorban a biztonság szemszögéből vizsgálja , s
a biztonságot rendszerezett ismeretanyaggá szervezve a – szükségképpen reflexív
és kritikai – tudomány rangjára emeli. A kései modernitásban a klasszikus ipari
társadalomból kibontakozó „kockázati társadalom”1 körülményei között az úgynevezett biztonságpolitika helyébe lépő biztonságtudomány(ok)2 feladata a kockázatok
és valós veszélyek előrejelzése, felismerése, elemzése, elhárítása, a bekövetkezett
katasztrófák felszámolása és a kármentesítés, illetve értékmentés elméleti alapjainak kidolgozása, módszertanának és eszközrendszerének megteremtése, valamint
az erre vonatkozó ismeretek és érzékenység széleskörű terjesztése (szenzibilizálás).
A biztonságpolitika új értelmezése
Már a hidegháború időszakának végére kiviláglott, hogy a hagyományosan a nemzetállamra fókuszáló biztonságpolitikai szemlélet idejétmúlt. A nemzetközi rendszer
szereplőinek száma megnőtt, a nemzetközi szervezetek mellé beléptek a nemzetközi
térbe a transznacionális nagyvállalatok, egyes nem kormányzati szervezetek (NGO)
és más legitim vagy éppen illegitim, formális vagy informális szervezetek, érdekcsoportok, valamint spontán és irányított társadalmi és népmozgalmak. növelve
1
2
Ld.: Beck, 1986. Beck tézise szerint a kockázati társadalom kialakulása a 19. századi ipari áttöréssel
összehasonlítható fordulat a modernizáció folyamatában. Ennek során a javak termelésének és
elosztásának logikája helyében a tudományos-technikai haladás révén módszeresen termelt műszaki
és társadalmi kockázatok létrehozásának és elosztásának logikája lép. Lásd még: Beck, 1988; 1991;
Münkler–Bohlender–Meurer, 2010)
Ehhez lásd: Bukovics, 2007.
106 | póczik szilveszter
az említett hálózatiság bonyolultságát. A globalizáció vívmányai, az államhatárok
alacsonyabb ellenőrzöttsége, átjárhatósága, a tőkék, áruk, információk és emberek
áramlásának felgyorsulása összekapcsolódott olyan negatív jelenségekkel, mint az
etnikai konfliktusok, a legális és illegális migráció, a nemzetközi szervezett bűnözés
és terrorizmus, a hagyományos és tömegpusztító fegyverek széleskörű hozzáférhetősége, az erőforrások szűkössége, a kritikus infrastruktúrák sebezhetősége, az
éghajlatváltozás, a környezet- és természetpusztítás. Mindez már nem csak egyes
államokat, hanem egész államközösségeket, szövetségi rendszereket fenyeget.
Eközben fennmaradt a hagyományos államközi konfliktusok és a bukott államok
okozta humanitárius krízisek fenyegetése. A legnagyobb nemzetközi szereplők
dominanciaigénye nyomán született versengő globalizmus-elképzelések3 jegyében
megfogalmazódott a civilizációk összecsapásának koncepciója (Huntington, 1993:
22–49; Huntington, 1996; Póczik, 2011b).
E mindenoldalú interdependencia, Ulrick Beck kifejezésével „egyetemes érintettség” (Beck, 2003: 7) és az azzal összefüggő egyetemes szorongás miatt az államok belső
és külső biztonsága ma már elválaszthatatlanul összefügg. A (nemzet)biztonság nem
azonos többé a védelmi képességek összességével. A biztonság fogalma elszakadt
az állam belső és külső önvédelmének szűk tartalmától, és kiszélesedve legalább öt
fontosabb szektort ölel fel, ezek a katonai, a politikai, a gazdasági, a társadalmi és a
környezeti területek (Buzan, 1999: 5–28).
A katonapolitikai terület az állam és lakosság külső támadásokkal szembeni
védelmét, az államterület növelését vagy geostratégiai pozíciószerzést, és a konspirált, gyakran biológiai vagy vegyi fegyvert alkalmazó gerilla vagy terrorista
hadszervezetekkel szembeni aszimmetrikus katonai akciókat, köztük a terrorizmus
nagy földrajzi távolságban elhelyezkedő támogatói elleni távháborút öleli fel. Katonai
fellépés előfordulhat különösen veszélyes szervezett bűnözői csoportokkal és szemben is, hiszen a nemzetközi terrorszervezetek szervezett bűnözésből tartják fenn
magukat, olykor – politikai céljaikat háttérbe tolva – kifejezetten szervezett bűnöző
csoportként tevékenykednek, ahogy egyes észak-afrikai dzsihádista mozgalmak
esetében látjuk. 4 Másfelől par excellence szervezett bűnözők nem csak terrorista
eszközöket alkalmaznak, hanem körvonalazott eszmevilággal rendelkező politikai
terrorszervezetnek álcázzák magukat.
A politikai kockázatok és a biztonság erőssége a társadalmi működést fenntartó
nemzetközi és állami intézményrendszerek működőképességének függvénye. A nemzeti, regionális és nemzetközi biztonsági fenyegetések jelentős része ezek elégtelen
működésének következménye. Az önkorlátozásra képtelen nagyhatalmi politika, az
3
4
Ennek egyik emblematikus dokumentuma például a Fukuyama által először 1989-ben a történelem
végéről kifejtett tézis. Ld.: Fukuyama, 1992.
Ld.: Póczik, n.a.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 107
ahhoz kapcsolódó katonai és nem katonai beavatkozások, és a gyenge vagy bukott
államok széthullása nyomán kibontakozó polgárháborúk, etnikai konfliktusok, a
hatalomért és erőforrásokért folytatott harcok súlyos nemzetközi, sőt globális konfliktusok kiindulópontjai. Az államkudarcok egész régiók stabilitását veszélyeztethetik, a hatalmi űrbe illegitim szerveződések, magánhadseregek, terrorista alakulatok
nyomulhatnak be, és megjelenik a nagyhatalmai rivalitás is.
Az államkudarcok a gazdálkodás és ellátás teljes összeomlásával humanitárius
katasztrófába fordulhatnak. Súlyos válságot hozhat akár egyetlen erőforrás, energiahordozó, nyersanyag vagy szolgáltatás hiánya, illetve a hozzáférés korlátozottá
válása, például a vízhiány5, de nélkülözhetetlen erőforrás a technológiai vívmányokhoz, újításhoz, és beruházási pénzeszközökhöz való hozzáférést is. A nemzetközi
pénzpiacok többé-kevésbé politika-független instabilitása is olyan globális válságokat generálhat, mint a jelenlegei gazdasági világválság, amely mögött az amerikai
ingatlanhitel-finanszírozás kifulladása állt (Király–Nagy–Szabó, 2008: 573–621).
A társadalmi-gazdasági komplexumok egyenlőtlen fejlődése, az eladósodás, a segélyfüggőség, a hiperinfláció szintén súlyos nemzetközi konfliktusok forrásai.
A természeti környezet maga is erőforrás, sőt a humán és szociális működés legfontosabb erőforrása, amely minden emberi tevékenységgel alapvető kölcsönhatásban
áll, helyi és globális szinten egyaránt. A – részben emberi tevékenységből – fakadó
klímaváltozás, annak helyi időjárási és geológiai (szökőárak, földcsuszamlások stb.)
következményei, az esőerdők kiirtása, a környezetpusztító nagyberuházások, egyes
megújuló és meg nem újuló természeti erőforrások elapadása, a talajszennyezés
jelenlegi és várható következményei mind globális társadalmi hatásokkal járnak, humanitárius katasztrófákat, fegyveres konfliktusokat idézhetnek elő. A – természetes
és mesterséges – kórokozók által keltett járványok a humánbiztonságot fenyegetik.
Következményeik enyhítése csak nemzetközi együttműködésben lehetséges.
Ma már nem léteznek elszigetelt társadalmak, az erre tett utolsó kísérletek
(például a Mao-korabeli Kína) fenntarthatatlansága már 1960-as években kiviláglott. A „világfalu” globális, regionális és lokális társadalmi és jelenségei hatalmas
és sokrétű cirkulációban hatnak egymásra, majd ismételten vissza. A természetes
fejlődésből eredő és mesterségesen létrehozott globális társadalmi egyenlőtlenségek
kiegyenlítődését mély szociális feszültségek kísérik. A világnépesség demográfiai
egyensúlytalansága, a globális szinten jelentkező demográfiai robbanás, egyes régiók súlyos túlnépesedése mellett más – különösen a legfejlettebb – régiókban súlyos
nettó népességvesztéssel jár együtt. Ez ellenőrizhetetlen tömegmozgásokat generál,
miközben a gazdasági egyensúlytalanság megbillenti a szaktudás természetes eloszlását. A soknemzetiségű államokban rendre etnikai konfliktusok robbannak ki,
szeparatizmusok törnek felszínre, teret nyer a (globális) elszegényedés (Calzadilla,
5
Ehhez lásd: Glied, 2009.
108 | póczik szilveszter
2010). Az euroatlanti világ is válságban van. Szembetűnő a demokratikus értékvilág
gyengülése. A pénzügyi válság rámutatott, hogy a nemzetközi pénzügyi szervezetek
parancsszava felülírja a polgárok igényeit és a jogállami szabályokat, beleértve a tulajdonhoz fűződő jogokat is. A szociális piacgazdaság hanyatlásával a polgárok egyre
kiszolgáltatottabbak a nagy multinacionális gazdasági szereplők érdekei szerint
oligopolikusan szervezett gazdaságban. A fiatalokat hosszan tartó munkanélküliség
sújtja, az időseket szociáldemográfiai okok és pénzügyi szervezetek törekvései miatt
nyugellátásaik semmivé foszlása fenyegeti. A multikulturális társadalom illúziója
szertefoszlóban van, a bevándorlókat és kisebbségeket kirívó hátrányok érik. A közhit szerint a hatalom ellenőrzésére hivatott médiák erős függőségben álló érdekközvetítőként lepleződnek le, a valóságról torzképeket közölnek6, manipulálnak, sőt
rejtett információszerző eszközökkel magántitkokat fürkésznek ki. Szembetűnőek a
társadalmi dezintegráció jelei: az identitás- és értékválság, perspektívátlanság, a demográfiai hanyatlás, a munkakultúra romlása, földrajzilag is elkülönülő életmódbeli
és etnikai kisebbségek kialakulása, az integráció tudatos elutasítása (Sarrazin, 2010).
Kelet-Európa egyes új uniós tagállamaiban csalódás váltotta fel a rendszerváltás
fűzött reményeket, helyüket extrémizmusban manifesztálódó társadalmi harag
vette át (Póczik, 2014: 72–92; 88–89), amihez a közbiztonság megrendülésének érzete
társul.
A biztonságtudományok kompetenciája
a migrációkutatásban és migrációpolitikában
Bár a globalizáció új irányokat szabott a nemzetközi migrációnak, a nemzetközi migráció azonban, amennyiben jelenkori trendjei fennmaradnak, új irányokat szabhat a
globalizáció ismert tendenciáinak.7 A biztonságtudományra ezért is komoly feladatok
hárulnak a globalizáció időszakában.
A biztonságtudományok specifikus feladatai közé tartozik a migrációval kapcsolatos egységes kutatásmódszertan és fogalomkészlet kidolgozása, a rendszeres
adatgyűjtés és -feldolgozás, valamint ezek eredményeinek elemzése és publikálása,
ezek alapján a migráció globális és regionális tendenciáinak, nagyságrendjeinek, útvonalainak és más jellemzőinek felmutatása, a migráció hatásának elemzése a kibocsátó és fogadó területeken az állam, a társadalom, az egyes társadalmi alrendszerek
és csoportok valamint az egyéni polgárok, illetve más migráns egyének és csoportok
biztonságra nézve. Ehhez társul annak vizsgálta, hogyan befolyásolják a nem állami
szereplők, szervezetek és érdekközösségek a migrációs stratégiák és politikák alakulását, valamint a kivándorlással, a bevándorlók hazatelepítésével kapcsolatos politikák és gyakorlatok összehasonlító elemzése, illetve innovációk, újszerű modellek,
6
7
Ld.: Luyendijk, 2008.
Ehhez lásd: Badie–Smouts, 1998; Sassen, 2000.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 109
jó gyakorlatok kidolgozása.8 Jelentős biztonságpolitikai vonatkozásokkal bíró külön
szakterületet képez a migránsokkal kapcsolatos integrációs, együttélési és konfliktuskezelési stratégiák kidolgozása. Megjegyzendő, hogy a migrációval, szűkebben a
bevándorlással kapcsolatban a tudományos elemzések szintjén is ellentmondó nézetek fogalmazódnak meg, amelyekben visszatükröződik egyfajta ideológiafüggőség,
megjelennek a nyilvános társadalmi közbeszédben jellemző sarkított álláspontok.
A bevándorlás megítélése az Európai Unióban is igen ellentmondásos, szükségszerűsége és pozitív hozadékai ellenére sokan csupán a szegénységből történő menekülés formájának, az Unió egészét és a tagállamokat egyaránt megterhelő, a biztonságot
veszélyeztető jelenségnek tekintik. Uniós közös stratégia csak a menekültekkel és a
határőrizettel kapcsolatban jött létre, miközben az egyéb migrációs ügyek nemzeti
hatáskörben maradtak, hiszen a bevándorlással kapcsolatos egyes nemzeti érdekek
között a kis előrelépések ellenére ma nem teremthető összhang. Az Unió migrációval
kapcsolatos stratégiai alapdokumentumaiban (Tamperei Program, Hágai Program)
és ezek kísérő dokumentumaiban rendre és hangsúlyosan megjelennek a biztonság
erősítését, főként a nemzetközi terrorizmus, a szervezetet bűnözés és az illegális bevándorlás és munkavállalás leküzdését célul tűző szövegrészek. A migrációs nyomás
csökkentése érdekében az Unió a migránsokat nagy számban kibocsátó területeken
fekvő országokkal, különösen afrikai, karib-tengeri és csendes-óceáni államokkal
nemzetközi megállapodásokat kötött.910
1
A migráció biztonságtudományi aspektusai – itthon
A migráció biztonságtudományi aspektusait vizsgáló egyre izmosabb trend a
rendszerváltás után rohamosan modernizálódó magyar társadalomtudományosságot sem kerülte el.10 Már az 1990-es évek elején több szerző foglalkozott
a nemzetközi migráció közbiztonsági és szűken vett nemzetbiztonsági aspektusaival (Szabó Kovács, 1992: 66–72; Kőszegvári, 1993: 155–167; Szabó, 1993:
134–154). Ezzel szinte egyidejűleg a Honvédelmi Minisztérium Stratégiai és
Védelmi Kutatóintézetében és az Országos Kiemelésű Társadalomtudományi
Kutatások, később a KSH Népességtudományi Kutatóintézet keretében indultak hasonló tárgyú kutatások (Kiss–Horváth, 1993-1996). Magyarország csatlakozását az Európai Unióhoz, majd a schengeni határellenőrzési rendszerhez
számos, a témába vágó konferencia és publikáció előzte meg, illetve kísérte,
amelyek(b)en a migráció és biztonságpolitika jeles kutatói – Ritecz György,
8
9
10
Ld.: Petővári, 2010: 49.
Ehhez lásd: Jagusztin–Bodnár, 2008a; 2008b.
Ennek tudománytörténetét részletesen tárgyalja Szabó A. Ferenc. Ld.: Szabó A., 2006: 64–71.
110 | póczik szilveszter
Hablicsek László, Tóth Judit, Sík Endre, Bólyai János, Tóth Pál Péter stb. – szólaltak meg. A Belügyi Szemle 1999. évi 1. száma kizárólag a migráció és biztonság témájával foglalkozó különszám volt, de még ugyanabban az évben több
közlemény is foglalkozott a külföldiek rendészeti problémáival.11 Megszólaltak
a témában a Magyar Külügyi Intézet, az ELTE és a Corvinus Egyetem szociológiai intézeteinek, valamint az MTA Nemzetközi Migrációs Kutatócsoportjának
szakértői is. Az Országos Kriminológiai Intézetnek a jelen fejezet szerzője
által vezetett kutatócsoportja 2008-ban monografikus formában tette közzé a
migráció és biztonság témáját érintő eredményeit.12 Nem feledkezhetünk meg
a HM Geoinformációs Szolgálatánál folyó kutatómunka eredményeképpen
létrejött publikációkról, amelyek honvédelmi és békefenntartási feladatok
kapcsán foglalkoznak egyebek között az észak-afrikai migráció részleteivel13,
és a kicsi, de eredményesen működő kutatóműhelyekről, amilyen a Pécsi
Tudományegyetem oktatói által létrehozott IDResearch Kft, amely jelentős
kutató munkát végzett afrikai bevándorlók körében14, és a bevándorlókkal
kapcsolatos toleranciára nevelés területén.15
A nemzetközi migráció a fejlett országok biztonságtudományi látószögéből
A Földön korábban időszakosan működő kisebb és nagyobb migrációs ’szállítószalagok’ – ahogy az alábbi ábrán látjuk – ma már nem csak hogy egyidejűleg és folyamatosan működnek, hanem a korábbiakhoz képes összehasonlíthatatlanul nagyobb és
strukturálatlanabb embertömegeket szállítanak (ld. az alábbi ábrát).1112131415
Az útra kelt embertömegek döntően a válságokkal és konfliktusokkal terhelt
hátrányos helyzetű, alul- vagy legfeljebb közepesen fejlett régiók felől a békésebb
területek, illetve a világgazdaság fejlettebb és legfejlettebb régiói, végcélként főként
az úgynevezett világgazdasági centrum-országok felé mozognak, abban a reményben, hogy ott letelepedést, munkát, megélhetést, nyugodtabb életkörülményeket,
jövőperspektívákat, egyszóval biztonságot találjanak maguk és családjuk számára.
Biztonsági tekintetben mégis a kibocsátó területekkel határos országokban jelentkezik – különösen a kényszermigrációból (elűzöttek, menekülők) eredően –
a legjelentékenyebb teher és fenyegetés, hiszen ezekben az országokban torlódik
fel a legnagyobb kivándorlótömeg, annak kapcsán a legmagasabb szintű biztonsági
11
12
13
14
15
Például: Póczik, 1999: 28–44.
Póczik–Dunavölgyi, 2008.
Ld.: Besenyő, 2011: 51–75; 71.
Ld.: Tarrósy–Glied–Keserű, 2011.
Ez a munkaközösség működteti a www.ittvagyunk.eu honlapot, és az azon található Immigropoly
nevű migrációs társasjátékot.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 111
kockázat és a kivándorlók átmeneti ellátásával kapcsolatos költségvonzat (Póczik,
2008: 31–120; 61). A kivándorlók a kibocsátó területeken feszültségeket és konfliktusokat hagynak maguk mögött, ugyanakkor a célországokban számos esetben
feszültségeket és konfliktusokat gerjesztenek, gyakran már puszta jelenlétükkel is.
Mivel a biztonságnak objektív mérőeszköze nincs, a biztonság felfogása és értékelése
biztonságtudományi elemzéseken, esettanulmányokon, becsléseken, kalkulációkon
nyugszik, amelyek tartalma és hangsúlya politikai csoportosulásonként eltérhet,
és el is tér.16 Annál is inkább, mivel a biztonság objektív mérésének nehézségéhez
társul, hogy mára egyre inkább előtérbe kerülnek, sőt egyes szenzitív kérdésekben
felül is kerekedhetnek a biztonság szubjektív összetevői. Ezekről pedig tudjuk, hogy
diffúz természetűek, számos más irányú félelem, aggodalom, szorongás összegződik
bennük. A fejlett világ pártpolitikai szféráiban ezért kétféle narratíva van jelen a bevándorlással kapcsolatban, „a migráció hasznos természetét és szabadságát hangsúlyozó, valamint a migráció kockázatait kiemelő s azt biztonsági oldalról megközelítő
attitűd…” (Petővári, 2010: 42–43), de a migrációs diskurzusban egyre meghatározóbb
a biztonsági megközelítés. Még inkább így volt ez a hidegháború időszakában, amikor
a kommunista diktatúráknak a fogyasztási javak szűkössége miatt tömeges kivándorlással (a rendszerváltás előtt magyar köznyelvben: disszidálás) kellett volna
szembenézniük, ha nem éltek volna a határforgalom legszigorúbb ellenőrzésének és
a kivándorolni igyekvőkkel szembeni megtorlás eszköztárával17, másrészt a külföldieket, bennük kémet vagy diverzánst gyanítva, a legszigorúbb kontroll alatt tartották.
Mai viszonyok között a világ fejlettebb régiói felé irányuló migráció nem annak jelentős részben illegális, jogszabálysértő jellege miatt vet fel kérdéseket, hanem tömeges,
ellenőrizhetetlen és irányíthatatlan jellege miatt, amely – legalábbis potenciálisan és
perspektívában – a célországok társadalmi stabilitását érinti.
Ábra 1: Nagy migrációs mozgások a 21. század elején
Forrás: Póczik (2008: 51)
16
17
Ld.: Albrecht, 2010: 17–35.
Ehhez lásd: Hertle–Nooke, 2011.
112 | póczik szilveszter
A migráció biztonságpolitikai értelmezése tehát nem új jelenség, csupán az utóbbi
évtizedekben lezajlott események, társadalmi-politikai mozgások és átalakulóban
lévő érdekstruktúrák miatt újra és egyre erősebben kapott hangsúlyt (securitization,
nem túl szerencsés magyar fordításban: „biztonságiasodás”), azt a hatást keltve,
mintha a migráció biztonságpolitikája – történelmi időben mérve – korábban nem
létező, vadonatúj jelenség volna. Hogy ez mennyire nem így van, annak megértéséhez
elegendő egyetlen pillantást vetni a Kárpát-medence jelenlegi etnikai térképére.
A magyar etnikumú népesség az utóbbi 500 évben egyre inkább visszaszorult,
sokhelyütt integrálóból integrálódó helyzetűvé, asszimilálóból asszimilálódóvá vagy
asszimilálttá vált, jelentős részben idegen államok uralma alá került, de hasonló
folyamatok zajlottak le más területek, egyebek között Koszovó, Bosznia, Macedónia,
Kasmír vagy sok más egykori határrégióban is (Póczik, 2008: 31–120).
A migráció, tehát a ki- és bevándorlás során egyes népességrészek földrajzilag
elmozdulnak, átmenetileg vagy véglegesen települési területet változtatnak. Ennek
során bonyolult mozgató és hatásmechanizmusok érvényesülnek, eseménysorok zajlanak. A migrációs eseménysora magában foglalja az új területen történő letelepülést,
a honos népességgel kialakuló kapcsolatokat, a bevándorlók belső kapcsolatrendszerének szerveződését, a honos népesség belső viszonyaiban a migráció eredményeként létrejövő változást, a bevándorláshoz való alkalmazkodást, az igazgatási és
rendészeti feladatok ellátását, bevándorlás-politika kialakítását stb. A bevándorlás
és a bevándorlók által eleinte átmenetinek, majd később egyre inkább véglegesnek
tekintett új lakóhelyen való letelepedés eredményeként etnokulturális kisebbségek
jönnek létre, amelyek a többségi, domináns népességgel interakcióba lépnek, annak
társadalmi folyamataiban egyre intenzívebb részt vesznek és az egyre szorosabb
szociálökonómiai illeszkedés (integráció) lépcsőfokain áthaladva honos népcsoporttá válnak vagy asszimilálódnak, de előfordulhat, hogy idővel az egykori többséggel
szemben maguk válnak domináns, esetleg ellenséges csoporttá (Póczik, 2011a: 35–51).
A bevándorlók és a befogadó társadalom közötti kapcsolatot egyenlőtlen viszonyként
és olyan potenciális konfliktusforrásként értjük meg, amely a viszonyrendszer mindkét szereplője számára tartogat kockázatokat. Az etnikai csoportok és az általuk
hordozott valóságos minőségek, tulajdonságok és (a rendszerint a befogadó társadalom által) hozzárendelt értéktartalmak az adott befogadó társadalom pillanatnyi
anyagi és lelki állapotától függően válhatnak demográfiai, szociológiai, gazdasági,
társadalompolitikai, külpolitikai, igazgatási és rendészeti (belbiztonsági) vagy éppen
katonapolitikai, tehát összességében biztonsági tekintetben releváns problémává.
A bevándorlókhoz való viszonyt a bevándorlással kapcsolatos előnyök és hátrányok
összevetése határozza meg. Ez a költség/haszon-elemzés történelmi tekintetben
rendszerint elég rövidtávú ahhoz, hogy alig néhány évtized elteltével az adott pillanatban előnynek tekintett minőségek akár súlyos hátrányként lepleződjenek le,
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 113
vagy fordítva.18 Általános összefüggésként megfogalmazható, hogy minél nagyobbak
a két csoport közötti különbségek és a két oldal egymáshoz fűződő elvárásaiban és
érdekeiben mutatkozó eltérések, annál kisebb az integráció esélye, és annál nagyobb
a konfliktus valószínűsége. Minél szélesebbre nyílik az olló két szára, a domináns
népesség vagy annak mértékadó csoportjai annál inkább veszélyként érzékelik az
adott bevándorló csoportot és szociális minőségeit. A bevándorló csoportok szociális
státusza a befogadó társadalomban általában – legalábbis időlegesen – bizonytalan
vagy kiegyensúlyozatlan. Ez a problematikus jelleg akkor válik nyilvánvalóvá, ha az
adott etnikai csoport hosszútávon a többségi társadalommal szemben ellenérdekelt
közösségként definiálja önmagát, vagy a többség tekinti őt ellenérdekelt közösségnek, vagy ha az adott bevándorló etnikum a befogadókkal szemben szembetűnően
erőfölényes vagy súlyosan hátrányos pozícióban van, illetve, ha kiegyensúlyozatlan
helyzete következtében egyes területeken aránytalan előnyöket élvez, másokon
aránytalan hátrányokat szenved, miközben jelentős létszáma vagy népességbővülése is feszültségeket kelt. Egy bevándorló csoport akkor válik problematikussá, ha
a társadalmi (közvéleménybeli, politikai, intézményi) közmegítélés szerint a vele
kapcsolatos társadalmi hasznok és költségek egyenlege súlyosan negatív. Az ilyen
csoportok léte és jellege ellenérzéseket, elzárkózó magatartást, bűnbak-mechanizmusokat kelt életre.
Ezért az állam, annak politikai valamint igazgatási szervezetei joggal támasztanak igényt az érintett országba irányuló migráció ellenőrizésére és irányítására,
valamint az ellenőrzés és irányítás céljait, elveit, szabályait és módszereit körvonalazó és a lehetőségekhez mérten tudományosan is megalapozott migrációs stratégia,
illetve hosszú távú migrációs politika megfogalmazására, amelyben egy demokratikus társadalmi vita eredményeképpen létrejött konszenzus tükröződik. Ettől a politikai optimumtól azonban igen távol állunk, hiszen közismert, hogy az euroatlanti
világban a bevándorlás a legkiélezettebb viták tárgyát képező problematika, amely
keresztülmetszi az egyes politikai közösségek viszonylagos véleményegységét is.
18
Az ilyen társadalmi és történetszemléleti szemléletváltásokhoz lásd: Glatz, 2006: 3–5, 26; Portmann, 2006: 8.
114 | póczik szilveszter
2
Részletek Alexandra Fuller: Indián jelen c. tanulmányából
(National Geographic. 2012. augusztus. 58-75.o.)
Fehér Toll oglala sziú indián idestova 60 esztendős, 800 hektáros farmján él népes családjával a Wounded Knee-patak mellett. …. Kertjükben … sűrűn sarjadt
a kender. … A II. világháború idején az Egyesült Államokban még támogatást
kapott, aki kendert termesztett … 1970-ben azonban a csekély THC tartalmú
ipari kender termesztését is betiltották. Az oglala lakoták vezetői 1998-ban
… úgy döntöttek: törzsük termeszthet kendert. „Mi, lakoták éppen úgy önálló
nép vagyunk, mint bármelyik ország lakói. Ebből pedig szerintem egyenesen
következik, hogy a földemből úgy élek meg, ahogy akarok” – jelentette ki Fehér
Toll. Hiába küldött nekik intő üzenetet Robert Ecoffey, az Indiánügyi Hivatal
(BIA) Pine Ridge-i főfelügyelője, hiába hangoztatta, hogy az oglala sziúknak is
be kell tartaniuk a szövetségi törvényeket, Fehér Tollék elvetettek félhektárnyi ipari kendert. Augusztus végén … a betakarítás előtt, helikopterek jelentek
meg az égen, terepjárók özönlötték el a környéket: a Kábítószerügyi Hatóság
(DEA), az FBI és a BIA ügynökei véget vetettek a kenderüzletnek. „Kísérlet
volt ez arra, hogy végre a magunk lábára álljunk. Önállóságunk próbája volt
ez, de úgy látszik, a kormány nem akarja, hogy pénzt keressünk és szabadok
legyünk” – vonta le a tanulságot Fehér Toll. …
A sziúk a 18. század fordulóján Minnesota nyugati préri-vidékein éltek. …
gyalogszerrel üldözték a bölényt, … Amikor 1849-ben Kaliforniában, majd
1874-ben a Black-hegységben is aranyat találtak, a sziúk földjét elözönlötték
az aranyásók …. Az addigi területi szerződéseknek ellentmondó törvények
születtek, korlátozták a sziúk jogait, elbitorolták ősi földjüket, … a … telepesek
gyakorlatilag kiirtották a bölényeket. … Miközben az Államok és a sziúk között
létrejött, majd megtagadott szerződésekről beszélgettünk, a Black-hegység is
szóba került. Szent helye ez az oglala sziúknak … Az 1868-as Fort Laramie-i
szerződés kimondta, hogy a hegy a sziúk tulajdonát képezi; ám … a kormány
magáévá tette a területet. Az indiánok … jó évszázadon át harcoltak, próbálták
visszaszerezni földjüket.
Az 1890-es aszály ínségbe taszította a Great Plains egyre kisebb és kisebb
területeire szoruló sziúkat (addigra a Nagy Sziú Rezervátumot már hat kisebbre darabolta a kormány). Egyre … gyakrabban járták a szellemtáncot, a
BIA embereit pedig egyre jobban idegesítette, hogy a sziúk csak gyűlnek és
gyűlnek a prérin, tanácsot, útmutatást kérni őseiktől és a szellemektől. 1890.
december 15-én a rendőrség emberei letartóztatták Ülő Bikát … Az akció véres
összecsapásba torkollt: Ülő Bikát és hét társát meggyilkolták … … két hét múlva
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 115
… az Egyesült Államok 7. lovasezredének különítménye a Porcupine-pataknál
rátalált Nagy Láb csapatára. … megpróbálták lefegyverezni őket. … Dulakodás
támadt, … a katonák tüzet nyitottak. Mire eloszlott a lőporfüst, holtan feküdt a
síkon Nagy Láb és csapata legalább 146 tagja.
„Ki akartak irtani, be akartak olvasztani bennünket, megszegtek minden
szerződést. Elvették lovainkat, betiltották nyelvünket, szertartásainkat. Szent
vezetőinknek bujdosniuk kellett. Szokásaink mégis fennmaradtak, anyanyelvünket is megőriztük” – jelentette ki Fehér Toll.
Az 1973-as tiltakozó akció … [sem] … vezetett eredményre: az Egyesült Államok kormánya nem orvosolta a szerződésszegéseket, az indiánok vezetői
pedig tovább folytatták korrupt ügyleteiket. A lázadás csak újabb feszültséget,
erőszakot szült: 1973 és 1976 között a Pine Ridge Rezervátumban sok gyilkosság történt, az országos átlag tizenhétszeresére rúgott az emberölések száma.
Az Egyesült Államok Kongresszusa nagyon későn, 1978-ban fogadta el az
indiánok vallásszabadságát kimondó határozatot; addig nem szegett törvényt,
aki rítusukat gyakorló indiánokat háborgatott. … Az Egyesült Államok kontra
Sziú Indián Nép ügyben 1980. június 30-án a Legfelsőbb Bíróság a földterület
1877-es értéke alapján 17,5 millió dollár kártérítést állapított meg az indiánok
javára, valamint csatolta az összeg 103 évi kamatait; így 106 millió dollárra
(nagyjából 24,5 milliárd forintra) nőtt a jóvátétel összege. A sziúk azonban
nem fogadták el a pénzt. A Black-hegység nem eladó, jelentették ki, és nem is
lesz az soha! … Obama elnök 2009-ben aláírt törvénye első ízben fogalmaz meg
hivatalos bocsánatkérést „az erőszak, a mostoha bánásmód és a kirekesztés
miatt, amelyet az őslakos népeknek kellett elszenvedniük az Egyesült Államok
polgáraitól.”
Nyaranta legalább ötvenszer tartanak Naptáncot a rezervátumban … kiválasztják a lélekben legérettebb férfiakat, akik elég erősek ahhoz, hogy jelképes
értelemben föláldozzák magukat a közösségért, elviseljék az ezzel járó fájdalmakat. A kiválasztottak bőrébe csontpeckeket akasztanak, a peckekre kötelet
kötnek, a kötelek másik végét a szent nyárfa ágaira hurkolják. A kiválasztottak
ezután íjként megfeszítik testüket, bőrüket fölszaggatva letépik magukat a
kötelekről.
Bevándorló csoportok okozta feszültségek és konfliktusok
a fejlett társadalmakban
A mai – önmagukban is rétegzett és különféle céllal érkező – problematikus bevándorló csoportok jelentős részét háborús, politikai, szociális vagy gazdasági okok mozdítják ki eredeti hazájukból. Sok esetben szociális státuszuk eredetileg is bizonytalan
116 | póczik szilveszter
vagy alacsony volt, származási helyükön is idegennek minősülő kisebbségiek voltak.
A célországba való megérkezésükkor viszonylag szerény társadalmi tőkével19 rendelkeznek. Szellemi, anyagi és megélhetési kultúrájukban, a megélhetés struktúráiban,
érték- és szokásrendszerükben elütnek a befogadó közösségtől, nehezen alkalmazkodnak a fejlett társadalmak bonyolult hierarchiáihoz és szigorú munkafegyelméhez. Sokszor vallási tekintetben is elütnek a befogadóktól. Az iskoláztatáshoz való
viszonyuk is eltérhet a befogadó társadalométól, a gyermekek korai életkorában az
iskoláztatására való felkészítés sem felel meg a befogadó társadalom elvárásainak.
Higiéniai viszonyaik20, az egészségügyi ellátáshoz valamint a vagyoni értékekhez való
viszony tekintetében is differenciák figyelhetőek meg. Az erőszakhoz való viszony,
a fizikai erőszak hierarchiaképző szerepe is különbözhet a kibocsátó és befogadó
társadalmakban. Háborús övezetekből érkező bevándorlók gyakran egyfajta erőszakkultúrát hoznak magukkal. Eltérő nemi és életkori szerepeik, családszerkezetük
különbözőségei (nagycsaládi, több generációs együttélés, az idősek és a hagyományok megkérdőjelezhetetlen tekintélye, a családok eltartóképességéhez mérten túl
sok gyermek, a háztartás és gyermeknevelés szerepeire korlátozott, kiszolgáltatott
nő) hátráltatják a beilleszkedést és modernizációs folyamatokat. Mivel nem ritkán
vidékies helyekről származnak, az urbánus világban nem ismerik ki magukat: a társadalmi térhez és intézményekhez való viszonyuk eltér a befogadó társadalomban
megszokottól, ezért saját társadalmi teret és kvázi intézményi struktúrákat építenek
ki, ami térbeli és strukturális elkülönülést, gettó-létet eredményezhet. E problémák
megoldása, a beérkezők alkalmazkodásának és modernizációjának, integrációjának
elősegítése társadalmi többletköltségekkel jár, amit a befogadó társadalmak nem
szívesen vállalnak magukra, még ha az egyenleg másik oldalán jelentős hasznok
ígérkeznek is.
Intézményi, politikai és nemzetbiztonsági kockázatok, feszültségek
A tömeges nemzetközi migráció fejlett célterületei, célállamok és államközösségek,
kénytelenek a bevándorlás befolyásolása, tehát korlátok közé szorítása és irányítása
(migration flow management) érdekében költséges és bonyolult intézményi struktúrákat létrehozni, üzemeltetni és ezeket folyamatosan modernizálni, fejleszteni.
A jogi intézményrendszer magában foglalja a nemzetközi migrációra vonatkozó nemzetközi jog, államközösségi (pl. európai uniós) és nemzetállami jog előírásai mellett
a vonatkozó bi- és multilaterális nemzetközi szerződéseket, valamint ez ezekhez
csatlakozó eljárásjogi szabályokat és végrehajtási utasításokat. Ezek a szabályozók
gondoskodnak a migránsok szegmentálásáról, aszerint, hogy (ki- és) bevándorlásuk
legális vagy illegális / irreguláris keretek közt ment-e végbe, illetve a befogadó ál19
20
A fogalomhoz lásd: Füzér–Gerő–Sik–Zongor, 2006: 335-350.
Ld.: Haour-Knipe, n.a.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 117
lamban milyen státuszra tarthatnak igényt, illetve milyen jogcímen kaphatnak, ha
kaphatnak, tartózkodás, letelepedési, munkavállalási és másfajta jogosultságot 21, valamint szociális ellátásokat és támogatásokat. A jogi intézményrendszert rendészeti,
közigazgatási és szociális ellátást szolgáló intézményrendszer egészíti ki. A szakirányú rendészeti szervezetek, mint az EU-ban a például a Schengeni Határigazgatási és
Információs Rendszer és a FRONTEX valamint az úgynevezett mélységi ellenőrzést
végző más rendészeti szervek a nemkívánatos migráció meggátolását, a jogsértők,
bűnözők, nemzetközi körözés alatt álló személyek kiszűrését, feltartóztatását, elfogását végzik. Tekintettel arra, hogy a tömeges és irreguláris bevándorlás során nagy
számban érkezhetnek bűnelkövetők, terroristák, idegen országok vagy szervezetek
érdekében munkálkodó titkos ügynökök, ipari kémek stb., a nemzetbiztonsági és
más titkosszolgálatok a bevándorlók körében mindig intenzív munkát folytatnak, a
rendészeti szervek ezekkel valamint a bevándorlási és menekültügyi hatóságokkal
szoros együttműködve végzik a beérkezők ellenőrzését, elszámoltatását, szükség
esetén nyílt és fedett felderítési és nyomozati eljárásokat folytatnak le. A bevándorlók egészségügyi ellátását erre szakosodott orvosi ellenőrző, járványmegelőző és
gondozó hálózatok végzik (lásd az alábbi infoboxot), amennyiben rá vannak szorulva,
humanitárius és szociális ellátásuk valamint a bűncselekmény áldozataivá váltak
utógondozása a befogadó állomásokon (shelterek) történik meg. Bevezetésük a munkaerőpiacra a munkaügyi hivatalok speciális részlegeinek segítségével folyik. A karitatív és szociális ellátásban a hivatalok mellett jelentős szerepet játszanak nemzetközi és nemzeti civil szervezetek is.22 A fenti, távolról sem kimerítő intézményi tablót
egészítik ki azok a jogi és intézményi keretek (speciális bíróságok, fegyintézetek
stb.), amelyek a nemkívánatos személyek, az ellátásokkal visszaélők, bűnelkövetők
vagy más jogsértők származási helyükre való visszajuttatását / kivándoroltatását
készítik elő (kiutasítás, kitoloncolás, idegenrendészeti őrizet stb.)
21
22
A vonatkozó magyar szabályozásról átfogóan lásd: Dunavölgyi, 2008.; 2007. évi II. törvény a harmadik
országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról, valamint a jogszabályi háttérhez: 2007.
évi I. törvény - A szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazásáról és tartózkodásáról, 113/2007. (V. 24.) Korm. rendelet a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező
személyek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi I. törvény végrehajtásáról, 2007. évi II.
törvény a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról, 114/2007. (V. 24.)
Korm. r. a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II.
törvény végrehajtásáról, 25/2007. (V. 31.) IRM r. a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező
személyek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi I. törvény, valamint a harmadik országbeli
állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény végrehajtásáról stb.
Előbbiek közül széleskörű tevékenységével kiemelkedik a Nemzetközi Migrációs Szervezet (International Organization for Migration – IOM).
118 | póczik szilveszter
3
Ebola
Fontosságuk miatt akár külön alfejezetet is szentelhetnénk ez egészségügyi
kockázatoknak, azonban egy rövid válogatás az utóbbi idők sajtóhíreiből is
meggyőzően bizonyítja ezek aktualitását.
Az ebola vírus 1976-os azonosítása óta a 2014-es nyugat-afrikai járvány a
legsúlyosabb. Guineából indult 2013 decemberében, és hónapok alatt továbbterjedt Libériába és Sierra Leonéba, majd megjelent Nigériában is. Szenegálból
2014 augusztusában jelentették a vírus felbukkanását. 2014. október 5-ig
8011 megbetegedést jegyeztek fel, ebből 3857 végződött halállal (48,1 %-os
halálozási arány). A Nyugat-Afrikai Államok Gazdasági Közössége (ECOWAS),
az Orvosok Határok Nélkül, a Nemzetközi Vöröskereszt és az Európai Bizottság segélyekkel és orvosokkal próbálja megfékezni a járvány terjedését.
A betegségnek nincsen bizonyítottan hatékony gyógyszere. Kezdeti tünetei
nem jellegzetesek, sokszor félrediagnosztizálják, a lázas beteget antibiotikummal, fájdalom- és lázcsillapítókkal, nyugtatókat, hányáscsökkentővel kezelik.
A betegség mára az USA-ban és Európában is megjelent. Egy segélyszervezetnek amerikai orvosa és asszisztense Monroviában fertőződtek meg.
Augusztusban mindkettejüket hazaszállították kezelésre, az atlantai egyetem
kórházába. Miután a ZMapp nevű kísérleti gyógyszert kapták, felépültek. 2014.
szeptember 4-én egy másik segélymissziós orvost szállítottak haza kezelésre
Libériából, ő szintén túlélte a fertőzést. Azonban hamarosan megérkezett a
negyedik, majd az ötödik amerikai állampolgárságú beteg is, akik Libériában
kapták el a vírust. Thomas Duncan szintén Libériában kapta el, mielőtt Brüszszel érintésével családjához haza utazott Dallasba. Amikor orvoshoz fordult,
antibiotikumokat kapott és hazaküldték. A kórház észlelte a hibát, és visszarendelte a beteget, családtagjait karanténba helyezték. Duncan, miután kb.
80 személlyel érintkezett hazaérkezése után, október 8-án meghalt. Október
12-én a Duncant kezelő egyik egészségügyi dolgozó is megbetegedett, és egy
második ápoló tesztmintája is pozitív lett. Vélhetőleg az ápolók védőöltözet
nélkül dolgoztak, a labormintákat a kórházi csőpostán továbbították, ami
valószínűleg az egész rendszer megfertőzte. Augusztus 12-én elhunyt az első,
majd szeptember 25-én a második spanyol beteg Madridban, de egyik ápolójuk
is megfertőződött. Egy francia önkéntes egészségügyi dolgozó szintén Libériában fertőződött meg, de egy párizsi katonai kórházban kikezelték. Egy norvég
orvos Sierra Leone-ban kapta meg a kórt, de tudunk brit és svájci betegekről
is. Németországban a WHO Sierra Leonéban dolgozó szenegáli orvosa lett az
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 119
első páciens, de a WHO egy ugandai orvos kezelését is kérte Németországtól.
Október 9-től az ENSZ egy 56 éves szudáni munkatársát kezelték Lipcsében,
aki 14-én elhalálozott.
Magyarországot még nem érte el az ebola. Az ÁNTSZ tájékoztatót készített
az őszi tanévkezdésre az visszatérő afrikai egyetemisták kapcsán. E szerint
kicsi a valószínűsége, hogy diákok hazánkba hurcolnák a betegséget. A nagyszámú afrikai hallgatót fogadó egyetemek felkészültek az esetleges fertőzésre.
Óbudán egy maláriás nigériai lány, Debrecenben és Pécsett orvostanhallgatók
influenzás megbetegedése okozott riadalmat.
Az Egészségügyi Világszervezet (WHO) európai regionális igazgatója szerint
elkerülhetetlennek látszik az Ebola terjedése Európában, a jövőben is lesznek
importált esetek. Az Európai Unió úgy döntött, megerősíti az utazók és az
egészségügyi szakemberek tájékoztatását. Obama amerikai elnök szerint a
világ nem tesz eleget az ebola-veszély feltartóztatásáért, az Egyesült Államok
azonban minden más országnál felkészültebb az ebola fenyegetésével szemben.
Források:
Origo. WHO: Elkerülhetetlen az ebola terjedése Európában; Elérte Európát is az ebola; Az USA-ban is
megjelent az ebola.
Elérés: www.origo.hu (Letöltve: 2014.10.09.)
Index. Lipcsében kezelnek egy ebolafertőzöttet.
Elérés: index.hu (Letöltve: 2014.10.09.)
Magyar Hírlap. Meghalt a Lipcsében kezelt ebolás beteg.
Elérés: magyarhirlap.hu (Letöltve: 2014.10.09.)
Wikipedia. 2014-es nyugat-afrikai Ebola-járvány.
Elérés: hu.wikipedia.org (Letöltve: 2014.10.09.)
A bevándorlók előbb-utóbb szükségszerűen az asszimiláció vagy identitásőrzés,
illetve az integrációs versus önkéntes elkülönülés (szegregálódás) dilemmája elé
kerülnek. Előfordulhat, hogy a bevándorlók idővel az egykori többségi népességgel
szemben – akárcsak regionális vonatkozásban is, ahogy ezt Európa nagyvárosainak
egyes kerületeiből ismerjük – maguk válnak számbeli többségben lévő domináns csoporttá, ami a másik oldalon a demográfiai térvesztés kockázatát jelenti. A domináns
társadalom ellenreakcióját válthatja ki, ha a bevándorló etnikumban annak veszélyét
véli felismerni, hogy az módosítja vagy alapvetően megváltoztatja a társadalom jellegzetes – a többség szemében értéknek számító – rasszbeli, etnikai, nyelvi sajátosságait,
120 | póczik szilveszter
ugyanis ezek, a kulturális sajátosságokhoz hasonlóan, a társadalmi státusz lényeges
és demonstratív elemei. A regionális etnokulturális zárványcsoportok szaporodása
vagy növekedése, az általuk képviselt vagy rajtuk keresztül kialakuló versenyhelyzet
pedig e hatalmi (domináns) státusz szimbólumait teszik viszonylagossá, ahogy azt a
minaretépítés vagy a fejkendőviselés körüli viták szemléltetik.23
Megfelelő feltételek fennállás esetén a bevándorolt és tartósan letelepedett
etnokulturális csoportok izmosodó erőcsoportként idővel a kialakult politikai
erőviszonyok és intézményrendszer megváltozását igyekeznek elérni. Az Egyesült
Államokban ma nem nyerhető választás a színes bőrű és különféle etnikai hovatartozású választók támogatása nélkül. Az új politikai erőcsoportként fellépő etnikai
pártok megjelenése engedményekre kényszeríti a politikai játéktér régebbi tagjait,
a politikai színpad többszereplőssé válásával éleződhetnek a belső politikai érdekharcok, elmélyülhet a politikai fragmentálódás, a politikai verseny etnikai jelleget
ölthet. Ennek ellensúlyozása érdekében az állam kénytelen új együttélési modelleket
kidolgozni, vagy ilyeneknek teret engedni, ahogy erre a multikulturális társadalom
modellje24 szolgáltat példát. A bevándorolt közösségek eleinte általában a helyi
politikában lépnek fel, igyekeznek artikulálni igényeiket, a későbbiekben azonban
országos belpolitikai tényezővé válhatnak, és szerepet játszhatnak a jelentős igazgatási döntések meghozatalában is. Az etnokulturális csoportok érdekartikulációja
adott esetben a jelentős társadalmi költségekkel kialakított jogrendszer (jogegység)
bomlását, idegen jogelemek beépülését, jogkorlátozást vagy többletjogok biztosítását
is eredményezheti.
Súlyos veszély, ha bizonyos etnokulturális csoportok igényeik kielégítetlensége
miatt belső felforgató erők szövetségeseivé válnak. Előfordulhat, hogy valamely
ország idegen etnikai csoportok, és rajtuk keresztül idegen politikai érdekek ütközőterepévé válik, amit jól példáz a kurdok és törökök 25, szerbek és albánok közötti
villongás Nyugat-Európában, valamint az e csoportok nemzeti törekvéseinek finanszírozására szolgáló szervezett bűnözői aktivitás. A nemzetbiztonsági kockázatokat
gyarapítják azok a földalatti kulturális és politikai mozgalmak, valamint fundamentalista vallásközösségi tevékenységek, amelyek hajlamosak politikai erőszak,
terrorista eszközök alkalmazására.26
A fontos nemzetbiztonsági kockázatok között kell említenünk a védelmi képességének gyengülését. Adott esetben egyes etnokulturális bevándorló csoportok,
miközben élvezik a többségi társadalom védelmét és szolgáltatásait, jelentős
23
24
25
26
Például az Egyesült Államokba bevándoroltakkal és kisebbségekkel kapcsolatos kockázatokról,
konfliktusokról és megoldásokról átfogó kép nyerhető a http://usa.usembassy.de/gesellschaft.htm
címen.
Ld.: Amin, 2003: 13–35.
Ld.: Skubsch, 2000.
Vö.: Ulfkotte, 2003.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 121
kockázataik miatt nem vehetőek igénybe nemzetvédelmi feladatokra. Előfordul,
hogy egyes etnokulturális csoportok maguk válnak az állam felbomlasztására, az
államterület felszabdalására törekvő centrifugális erővé, illetve idegen hatalom
eszközeként a befogadó állam ellen szerveződnek meg. Tehát az etnikai tényező a
nemzetbiztonságot és a külpolitikai orientációt erősen befolyásoló, idegen hatalmi
érdekek érvényesülését elősegítő, a biztonságot gyengítő tényező lehet.27
Hármas, egyszerre politikai, nemzetbiztonsági és közbiztonsági (ld. alább) kockázatként értékelhetőek azok az újonnan megjelenő, szélsőséges ideológiákat valló
politikai csoportosulások, amelyek rasszista vagy szociális alapon a migránsokat és
befogadásukat általánosságban támadják, bevándorlókkal szembeni gyűlöletcselekményeket követnek el vagy ilyeneket igazolni igyekeznek, populista propagandájukkal pedig képessé válhatnak széleskörű népszerűség birtokában akár a parlamenti
képviselet vagy a kormányhatalom közelébe jutni.
Közbiztonsági kockázatok
A közbiztonsági kockázatok a kibocsátó társadalmakban normakövetőnek, de a
befogadó társadalmakban normaszegőnek minősülő cselekményekből, továbbá az
egyenlőtlen társadalmi esélyhelyzettel összefüggő normaszegő magatartásokból
adódnak. A normaszegések részben kulturális konfliktusként, részben esélypótló
magatartásként magyarázhatóak. A kulturális konfliktusok elmélete két lényegi állítást fogalmaz meg a bevándorló csoportokban előforduló magas bűnözési mutatók
magyarázataként. A bevándorlást követő szociális, gazdasági és kulturális bizonytalanság periódusában, majd a kulturális modernizáció és gyors mobilizáció egy-két
generációban lejátszódó folyamata során a bevándorló csoport tagjai a kétfajta civilizáció között elterülő szűk mezsgyére csúsznak. Saját eredeti etnikai kultúrájuk, normarendszerük és társadalomszervezetük erodálódik, miközben az új helyzetükhöz
való alkalmazkodásuk még fejeződött be. Átmenetileg instabil társadalmi státuszuk
és orientációs mintáik identitászavarok és normaszegések forrásává válnak. Hiányos
integrációjuk, szocializációjuk, alulképzettségük és alulfoglalkoztatottságuk következtében nem képesek kielégíteni növekvő igényeiket, ezért sokuk törvénytelen
eszközökkel igyekszik áthidalni a saját szegényes létmódja és a többségi társadalom
viszonyai között húzódó szakadékot.28
A tömeges bevándorlás gyakran együtt jár illegális migrációs és emberkereskedelmi hálózatok, valamint új, kultúra-specifikus bűnözési formák és módszerek
megjelenésével. Ezek széles skálán variálódhatnak a kábítószerek használatán és
kereskedelmén, újfajta erőszakos cselekményeken keresztül újfajta bűnszervezeti
formákig. A bűnözés egyes szegmensei etnikai színezetűvé válnak: egyfelől a bűnöző
27
28
Vö.: Jászi, 1918; 1983.
A kulturális konfliktusok elmélete Karl Marx, Max Weber és Georg Simmel szellemi hagyatékából
vezethető le, fejlődéséhez lásd: Sellin, 1938; Vold, 1958. Összefoglalóan: Kimmel, 2000.
122 | póczik szilveszter
tevékenység szervezésének alapja az etnikai hovatartozás lesz, másfelől a térbeli elkülönülés, valamint a bűnszervezetek rivalizálása következtében az áldozattá válás
is etnikai jelleget ölt.
Az elkövetői oldalon mutatkozó legfontosabb kockázatok a galeri-bűnözés kialakulása, az erőszakos és vagyon elleni bűnözés, a lokális és nemzetközi szervezett
bűnözésbe való bekapcsolódás, a korrupció növekedése, a magas cselekményi és
elkövetői látencia, és súlyos etnikai felül-reprezentáció a büntetőeljárásokban és
büntetés-végrehajtási intézetekben. Ezt tapasztaljuk az USA-ban az afro-amerikaiak,
latinok, indián őslakosok, Ausztráliában az aborigin őslakosság, Franciaországban
az észak-afrikai eredetű népesség, és általában az egykori gyarmattartó államokba
bevándorolt gyarmati népesség esetében mindenütt. Az áldozati oldalon szétválnak
az interetnikai (etnikumok közötti) és intraetnikai (etnikum belüli) cselekmények.
A többségi társadalom számára a kisebbség egésze bűnöző, bűnözési félelmeket gerjesztő csoportként jelenik meg, ami a többség fokozódó elzárkózását, a bevándorolta
kirekesztését eredményezi. Az oki és következményi hátrányokból az elsődleges és
másodlagos diszkrimináció, hátrányos helyzetek láncolata jöhet létre.
Az egyes bevándorolt etnikai csoportokkal kapcsolatos problémák által a többségi társadalomban kiváltott ellenszenv spontán vagy szervezett megnyilvánulása
az idegenellenesség: gyűlöletbeszéd, gyűlöletcselekmények, rasszista propaganda
vagy terror. Ennek ellenhatásaként általában megjelenik az ezek elhárítására, megbosszulására irányuló ellenerő. A hamis sztereotípiák, előítéletek, stigmatizációs
mechanizmusok keletkezésének okait, működésük sajátosságait az úgynevezett
címkézés-elmélet 29 tette vizsgálat tárgyává. Az idegenellenes előítéletesség az
idegent faji vagy etnikai jellegeinél fogva alsóbbrendűként különbözteti meg, ebből
eredezteti negatív tulajdonságait, egyebek között a bűnözési hajlamot. Az ezzel
kapcsolatos statisztikai adatok mindig többszörös ellenőrzésre szorulnak, mivel a
látható különbözőségen nyugvó szelektív észlelés, a kisebbségek jogérvényesítésbeli
gyengesége, a bűnüldözésben és igazságszolgáltatásban érvényesülő elfogultság
valamint az adatgyűjtő hatóságok beállítódásai torzító tényezőként jelentkezhetnek.
Olykor a nemzet- és közbiztonság védelmére hivatott szervezetek az etnokulturális
csoportokkal összefüggő biztonsági veszélyekre hivatkozva igyekeznek növelni
forrásaikat és ellenőrzési jogosítványaikat, ezért közvetve érdekeltek lehetnek a
megbélyegzési mechanizmusok fennmaradásában.
Gazdasági feszültségek és kockázatok
A nemzeti erőforrások, tőkék és tőkejövedelmek aránytalan és egyenlőtlen megoszlása a többségi és bevándorló csoportok között az utóbbiak hátrányainak növekedését eredményezheti, a munkaerőpiacon pedig egyensúlyi problémákat generálhat.
29
Az elmélet a társadalmi interakciók elméletének egyik leágazása. Ld.: Goffman, 2003.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 123
Az alulképzett munkaerő képében megjelenő etnokulturális csoportok részben nem
képesek versenyképessé válni a munkaerőpiacon, részben alacsony bérigényükkel
túlzott versenyelőnybe kerülhetnek a hazai munkavállalókkal szemben. A munkavállalók képzettsége, szociális és kulturális jellegei befolyásolják a vállalatok és a
nemzetgazdaságok regionális és nemzetközi versenyképességét.30 A nagymértékben
eltérő kultúrájú, integrációs nehézségekkel küzdő etnokulturális csoportok körében
illegális áru-, tőke-, és munkaerőpiacok keletkeznek, amelyeken nagy tömegben
cirkulálnak illegális, adózatlan javak és jövedelmek, miközben további vonzóerőt
képeznek a szabályozatlan, illegális bevándorlás számára. A bevándorlók által a
legális és illegális piacokon megtermelt jövedelmek jelentős része nem forog vissza
a befogadó társadalom gazdasági körforgásába, hanem elhagyva az országot idegen
piacokon hasznosul, ahogy ez a megélhetési rizikókat csökkentő családi migrációs
stratégiák esetében látható.
A szociális biztonságot fenyegető veszélyek
A szociális biztonságot érintő legfőbb kockázat a befogadó társadalom szociális
egyensúlyának megbomlása, a bevándorlók leszakadása vagy aránytalan előnyökhöz
jutása, ami részben a szociális gondoskodási rendszerek teljesítőképességével vagy
funkciózavaraival függ össze. Ma a fejlett társadalmakban a szociális biztonság szubjektív érzete szinte kizárólag a birtokolt fogyasztási javak mennyiségének függvénye.
Mivel azonban a fejlett államok többsége egyben jóléti állam is, az egyén által megszerezhető anyagi javak bősége nem kizárólag az egyéni munkateljesítmény eredménye, hanem a jólétiséget fenntartó állami újraelosztásból származó transzfereknek
köszönhető. Az ilyen redisztribúciós rendszerek erősen vonzzák a bevándorlókat,
hiszen alacsony jövedelmeik kiegyenlítésére számíthatnak, létszámuk aránytalan
megnövekedése azonban azzal a veszéllyel fenyeget, hogy az állam szociális vállalásai teljesítése közben képtelenné válik a korábban megszokott szociális ellátásokat
továbbra is biztosítani az őshonos lakossága számára (Petővári, 2010: 65). Ma, a
jóléti rendszerek lassú leépülésének időszakában a piacképes szakismeretekkel bíró
bevándorlók megjelenése az általános bérszínvonal csökkenését eredményezheti,
ezért a munkaadók inkább a bevándorlás támogatásában, a munkavállalók inkább
annak visszaszorításában érdekeltek. Az élesedő munkaerőpiaci konkurencia a társadalom egyes csoportjai közötti különbségek hirtelen és aránytalan megnövekedését hozhatja. Ez az érdekérvényesítési képességek, valamint az anyagi és szimbolikus
javakhoz való hozzáférés területén a társadalom szétforgácsolódását, az előnyös és
hátrányos helyzetűek éles szociális és térbeli elkülönülését, szegregációt, az integrációs és participációs folyamat zavarait eredményezhetik.
30
Vö.: Sarrazin, 2010.
124 | póczik szilveszter
Kulturális veszélyek
A széles értelemben vett kultúra magában foglalja az általánosan elfogadott köz- és
magánéleti viselkedésmintákat, a munka- és piackultúra, a kommunikációs kultúra
szabályait, a nemek közötti kapcsolatok érték- és normarendszerét, a technikai
eszközök használatának és a társadalmi szolgáltatások igénybevételének ismeretét,
röviden az egyéni és csoportos viselkedés mikro és makro szabályainak összességét.
Ezek megsértését a migránsokat befogadó közösség egyéni és csoportos szinten fenyegetésként érzékeli, de hasonló mondható el a bevándorló közösségről is. Az ebből
eredő feszültségeket foglaljuk össze a közbiztonsági kockázatokat tárgyaló részben
már említett kulturális konfliktusok fogalma alatt. Súlyos kockázatokat rejt a kulturális, különösen az oktatási és művelődési szolgáltatásokhoz való hozzáférés egyenlőtlensége és aránytalansága a befogadó társadalom és a bevándorló (etnokulturális)
csoport tagjai között. A más etnikai és szellemi kultúrához tartozók a befogadó
társadalmi többség számára a fennálló kulturális dominancia megszűnésének képzetét idézhetik fel. A társadalom történelmileg kialakult kulturális sajátosságainak,
értékrendjeinek megváltoztatásával fenyegető csoportot az értékmotivált módon
viselkedő többség mindig nagyobb kockázatként kezeli, mint a többség számára
kevésbé átlátható gazdasági kockázatokat, hiszen a társadalmi különbözőség, az
fölé- és alárendeltség viszonyrendszere ezeken keresztül folyamatosan manifesztálódik. A társadalom kulturális szétforgácsolódása, multikulturális össztársadalmi
vagy regionális társadalmi képletek kialakulása a többség által értéknek tartott
(közelítőleges és látszólagos) unikulturalizmus helyett, legalábbis a hozzászokás és
tolerancia kialakulásának periódusában, súlyos kulturális identitásproblémákhoz
és konfliktusokhoz vezethet. A kulturális konfliktus sajátos, de rendszerszerűen
jelentkező válfaja az a helyzet, amikor a bevándorlók első nemzedéke viszonylag
konfliktusmentesen illeszkedik a befogadók társadalmához és kultúrájához, míg
második generációja – részben saját (látszólagos) integrációs kudarcai, részben
ősei kultúrájának vonzereje miatt – szüleinél mélyebb integráltsága ellenére súlyos
konfliktusokba kerül a befogadó társadalommal, vagy annak kultúráját elutasítva
elvi (például vallási) alapon egyenesen szembehelyezkedik azzal, amire számos
példát találunk az Európába érkezett muszlim bevándorlók második nemzedékében.
A kulturális, főleg iskolázottsági egyenlőtlenségek közvetlenül is visszahatnak a
befogadó társadalom, gazdasági viszonyaira. Egyes elemzések a bevándorlás hatásai
között tartják számon a fejlett európai, például a kiemelkedő német munkakultúra és
műszaki ismeretek mérhető hanyatlását, valamint ezzel összefüggésben versenyelőnyeinek csökkenését a nemzetközi konkurenciával szemben.31
31
Vö.: Sarrazin, 2010: 51–102; 151–186.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 125
Alkalmazkodás, integráció, biztonsági feszültségek és kockázatok
A bevándorlókkal összefüggő kockázatok értékelése a valós versenyhelyzet és a
társadalmi viszonyok egészének megítélésbeli különbségeitől függően a befogadó
társadalom különböző rétegeiben eltérő lehet. Az idegenek által keltett szociális
fenyegetettségérzet a befogadó társadalom egyes csoportjaiban ezek társadalmi státusza és versenypozíciója szerint változik. A befogadó társadalmak alkalmazkodási
mechanizmusai a döntéshelyzetben lévő politikai, társadalomszervező és igazgatási
tényezők valamint ezek társadalmi bázisainak érdekeitől és vélekedésétől függően
széles skálán mozoghatnak. A kockázat- és konfliktuskezelési megoldások eszközrendszerei részben a központi állami és lokális igazgatási intézményrendszeren keresztül, részben a civil társadalom intézményein valamint spontán megmozdulásain
keresztül érvényesülnek. A megoldási és szabályozási minták a politikai berendezkedéstől függően változnak, az autoriter, etnocentrikus politikai rendszerek történelmi
távlatú, gyors, drasztikus, rendeleti jellegű megoldásokra törekszenek, ami egyes
kisebbségi csoportokat akár fizikai létükben veszélyeztethet. A demokratikus jogállamok inkább a konszenzusos-integratív és esélykiegyenlítő megoldásokat részesítik
előnyben, hiszen a 20. század második felében a történelmi tapasztalatok nyomán a
centralizált nemzetállam gondolatának helyébe a liberális és szociális állameszme
házasságából születetett multikulturális pluralista jogállam koncepciója lépett
(Takács et al., 2005). A pozitív diszkrimináció (affirmatív intézkedések) célja a
társadalmi egyenlőtlenségek intézményes kiegyenlítése a rászorulóknak nyújtott
gazdasági, szociális és más kompenzációk segítségével. Ennek következtében azonban újabb feszültségek keletkeznek 32, a társadalom két ellenérdekelt részre bomlik:
támogatottakra és nem támogatottakra, önmagukat fenntartani képesekre és a
segélyből élőkre. A kettősmérce nem csak a támogatásból kirekesztettekre nézve
diszkriminatív, hanem a munkaerő-piacra is hátrányos, mivel kétsebességes intézményrendszert teremt. A pozitív diszkrimináció célcsoportjaiban akadnak, akik
visszaélve a lehetőségekkel hatalomra és kiváltságokra törekszenek. A pozitív diszkriminációval szemben megfogalmazott legsúlyosabb, empirikusan is alátámasztott
kritika szerint a rendszer nem a rászorulókat támogatja, hanem a hátrányos helyzetűnek minősített csoportok elitjeit privilegizálja, akik amúgy is hozzáférnének az
előnyökhöz, így viszont kétszeresen élvezik azokat (Sowell, 2004).
A leggazdagabb társadalmak a második és harmadik világból toboroznak
különlegesen és magasan képzett szakembereket a hazai képzés által lefedetlen
munkaerőpiaci szegmensekben (informatika, technológiai innováció) E transznacionális elitmigráció létszáma alacsony, önmagában nem képez etnokulturális
csoportot, beállítódásai erősen kozmopoliták. Mivel jövedelmeik és megtakarításaik jelentős része a kibocsátó területen hasznosul, a kibocsátó és fogadó országok
32
Vö.: Guigou–Chevenement, 1999: 3–72.
126 | póczik szilveszter
mérlegében az alulfejlett világ felé visszacsorgó tudástranszferek révén is egyfajta
’win-win’ helyzet érvényesül, bár rizikótényezőt jelenthet a védett ipari és katonai
technológiákhoz való hozzáférésük (Hunger, 2000: 7–22). Akad rá példa, hogy etnikailag zárt, fejlett munkakultúrájú csoportok kerültek modern környezetbe, mint
például a külföldön letelepedett japán, kínai, koreai és vietnámi közösségek. E zárt,
belsőleg erősen strukturált, hierarchizált és szolidáris közösségek mereven ragaszkodnak család- és közösségorientált életmódjukhoz, hagyományos kultúrájukhoz
és értékrendjükhöz, térben elkülönülő, kulturális kódokkal körbebástyázott elkülönülő társadalmat teremtenek, amelyek leképezik a kibocsátó terület társadalmi
viszonyait, miközben hatékonyan lefedik a munkamegosztásban és iskoláztatásban
való részvétellel megnyíló integrációs felületeket. A befogadó társadalom általában
kevéssé ismeri e zárványtársadalmak működési mechanizmusait, például a bűnüldözés nem szerez tudomást a közösségen belüli bűnelkövetésről sem, azt a közösség
igazságszolgáltatási és konfliktuskezelési rendszerei kezelik. A kifelé érvényesített
kommunikációs tabukat az is indokolja, hogy a közösségnek létfontosságú érdeke a
makulátlanság látszatának őrzée. Fejlett munka- és gazdálkodáskultúrájuknak köszönhetően rendkívül gyorsan halmoznak fel rendkívüli tőkéket, amelyeket részben
a közösségen belül, részben a befogadó társadalom pénzvilágában, részben eredeti
hazájukban ruháznak be. E közösségek csak több generációnyi idő alatt, akkor is
csak igen lassan indulnak bomlásnak, de a globalizáció hatására egyre több fiatal
válik ki belőlük és törekszik a befogadó társadalomba való integrációra, ezért a kvázi
kulturális konfliktusok inkább belső nemzedéki konfliktusok formájában vannak
jelen (Charney–Yeoh–Tong, 2003).
A modernizációban és integrációban kevésbé sikeres bevándorló csoportok körében rendszerint halmozottan mutatkoznak a modernizáció negatív kísérőjelenségei.
Az átmenetileg féloldalas modernizáció, a szükséges készségek csupán részleges
birtoklása a kevésbé sikereseket a modernitás által létrehozott illegális struktúrákba, nem utolsó sorban a (szervezett) bűnözői világba való beilleszkedés felé tereli.
A negatív modernitás útjára lépés esetében fennáll a veszély, hogy az adott periférikus helyzet és ahhoz illeszkedő magatartásforma több nemzedékre meghatározóvá
válik. Az integrációban sikertelenek bevándorló csoportok idővel ellentársadalommá
válhatnak, amely saját független intézményrendszer kialakítására, izolációra, tudatos szubkultúra-építésre törekszik, sőt, esetleg az őt körülvevő társadalom ellenségeinek szövetségeseként határozza meg sajátmagát.33
33
A probléma hazai vetületéhez lásd részletesen: Póczik, 2003; 1999b; 2004: 53–68.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 127
Nemzetközi fellépés, nemzetbiztonsági és rendészeti munka
a migráció kezelésében
A mai globális világban a bevándorlási célterületekre irányuló szabályozatlan migráció (migrációs nyomás) enyhítésének egyik legfontosabb eszköze a migránsokat
tömegesen kibocsátó területek biztonságának növelése, erősítése, mindenekelőtt a
regionális konfliktusok, az államcsődök, államkudarcok, a bukott államokban kibontakozó polgárháborúk és az azok nyomán kiszélesedő humanitárius katasztrófák
megelőzése, illetve a már bekövetkezett konfliktusok befagyasztása, és a katasztrófák enyhítése, felszámolása. Ennek elemei lehetnek a nemzetközi szervezetekre,
szerződésekre és mértékadó nemzetközi jogra támaszkodó diplomáciai, humanitárius, végszükség esetén katonai eszközök. A katonai területen ezt a cél szolgálják
a nemzetközi békefenntartó (peace keeping), ritkábban béketeremtő (peace making),
együttesen elnevezéssel béketámogató akciók. Az utóbbi két évtizedben ismerkedhettünk meg a humanitárius háború fogalmával, amely egyfelől a tömegkatasztrófa,
népirtás, etnikai üldözés vagy tisztogatás és kényszermigráció megelőzésére vagy
megszakítására irányuló offenzív katonai intervenciót jelenti, más felől – a fogalom
ironikusan önellentmondásos jellegéből adódóan – az emberbaráti indokokra hivatkozó, de cinikus és meztelen hatalompolitikára utal. 34
Az állam, ahogy utaltunk rá, „ígéretet tesz és kötelezettséget vállal a biztonság,
vagyis olyan keretfeltételek fenntartására, amelyek lehetővé teszik a polgárok fizikai,
szociális és gazdasági biztonságát, megfelelő életminőségük fenntartását, sorsuk előrelátó tervezését”. A mai helyzetben, különösen 2001. szeptember 11. után minden
korábbinál sűrűbb szövetű „biztonsági architektúra” épült ki, amely összefüggő
rendszerben egyaránt felelős a külső és belső biztonságért, beleértve a közrend
védelmét is (Albrecht, 2010: 17–35). Ennek jegyében minden korábbinál intenzívebb
titkosszolgálati munka folyik a bevándorolt közösségekben, szaporodásnak indultak
azok a rendőri és katonai szakterület között átmenetet képező gyors reagálású alakulatok (mint Magyarországon a Terrorelhárítási Központ – TEK), amelyek a kritikus
infrastruktúrák 35 védelmében, valamint terroristák és azok módszereit alkalmazó
(nemzetközi) szervezett bűnözői csoportok ellen egyaránt sikerrel bevethetőek.
Az egyre hangosabb kritikák ellenére az utóbbi évtizedben rohamos fejlődésen mentek keresztül a biometrikus azonosítást szolgáló, valamint az etnikai profilalkotási
módszerek. A biztonság kérdéseire specializált tudásműhelyek eredményeire és a
lakosság szubjektív (és gyakran irracionális) félelmeire hivatkozva a biztonságpolitikával gyakorlatban foglakozó hivatali elitek korábban elképzelhetetlen mértékben
tágították ki pénzügyi bázisaikat és hatalmi jogosítványaikat, szűkítették a szabadságjogokat, miközben mindennek költségeit a polgárokra hárították. Felismerték,
34
35
Ld.: Goodman, 2006: 107–141.
Ehhez lásd: Póczik, 2014: 72–92.
128 | póczik szilveszter
hogy a félelmek expanziója a biztonságtudományt a kockázati társadalom szubjektíve
konstruált körülményei között a társadalomtudományok egyik alárendelt rendszeréből azok ernyőrendszerévé emelheti (Pap, 2012).
Másfelől azonban a hatékony rendészet iránti igény, a megtorló bűnüldözés és
büntető igazságszolgáltatás válsága, valamint az a felismerés, hogy a 21. századi
bűnözés legnagyobb volumene a leszakadó rétegek kriminalitása lesz, felvetette a
kriminalitás mögötti problémák szociológiai és közhatalmi megközelítésének összekapcsolását.36 A bűnözési félelmek és aggodalmak rontják a polgárok életminőségét,
összegződik bennük a valós és – a közvetlen szociális környezet által közvetített – áttételes sértetté válás, a lakókörnyezet lepusztulásával, társadalmi rendjének megingásával kapcsolatos aggodalom, a tömegtájékoztatás által gerjesztett morális pánik
(Korinek, 1995), ami idegenellenességet, bűnbakképzést, agressziót eredményezhet,
a bűnözést etnikumközi feszültséggé transzformálhatja, jóllehet az általában problematikusnak tekintett bevándorló közösségek és a befogadó társadalom viszonya nem
általában konfliktusos, sőt az azonos lakóhelyen élők között gyakran inkább szolidaritás mutatható ki. Az igazságszolgáltatás viszont egyfelől eredménytelenül bünteti
a szükségszerűen visszaeső hátrányos helyzetűeket, másfelől a politika a többségi
társadalomtól, leginkább annak alsó rétegeitől belátást, megértést és türelmet kér: „a
megkárosított szegényektől toleranciát vár a náluk még szegényebbekkel szemben”
(Korinek, 2006: 247–267). Ez megalapozta azt a következtetést, hogy a rendészetet
lokális, közösségorientált módon kell újragondolni, átszervezni. A polgárok bevonása és ellenőrzési funkciókkal való felruházása a rendészeti munkában egyúttal a
rendőrség átláthatóvá és demokratikusabbá tételét, civil kontrollját is megkövetelte.
A közösségi rendőrségnek alkalmassá kellett válnia a bevándorlókkal kapcsolatos
közbiztonsági kérdések kezelésére, hiszen a bűnözési félelem sokhelyütt a bevándorlóktól / kisebbségektől, azok bűnözésétől való félelmet, más oldalról viszont a
kisebbségekhez tartozók rendőri diszkriminációját jelentette. A rendészet közösségi
felfogásából adódott a bevándorló csoportok közösségként való definiálása és a biztonságpolitikai diskurzusba való bevonása, valamint ama igényének teljesítése, hogy
a rendőrség saját közegében reflexív módon vizsgálja és küszöbölje ki munkájából
az előítéletességet. Távolról sem állítható, hogy a közösségi rendészet modelljei
vitathatatlanul hatékonyak volnának, de okkal feltehető, hogy a bűnözés társadalmi
ellenőrzésében a represszió és prevenció optimális arányú alkalmazása eredményt
hozhat, a kommunális háttér javíthatja a rendőri motiváltságot, a lakóhelyek rendje
közérzetet és közbiztonságot javító preventív tényező lehet.
36
Ld.: Finszter, 2006: 23–38.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 129
Biztonsági veszélyek aggregálódása – a 2015. évi migrációs válság tanulságai
A 2015-ös év az európai migráció történetében váratlan változásokat hozott, amelyek
mind az uniós intézményekre, mind a nemzeti politikákra és államközi kapcsolatokra megrázkódtatásként hatottak. Az úgynevezett migrációs válság azonban távolról
sem volt előzmény nélküli, sokkal inkább egy globális feszültség kisülése (Parkes,
2015: 6). Koszovó rendezetlen helyzete a Balkánon, az Arab Tavasz néven ismertté
vált politikai változások sorozata Észak-Afrikában, majd az azokhoz kapcsolódó
szíriai polgárháború, az ISIS nevű terrorszervezetből kibontakozó Iszlám Állam
létrejötte és régiókon átívelő szövetségpolitikában megnyilvánuló terjeszkedése, az
afgán belháború elhúzódása, a jemeni polgárháború, Pakisztán belső stabilitásának
megingása, valamint az ezekre a területekre irányuló nagyhatalmi beavatkozások
már 2013 végén előrevetítették a 2015-ben feltornyosuló migrációs szökőár árnyékát. A migrációs hullámokat Észak-Afrikában feltartóztató Líbia polgárháborúba
süllyedésével akadálytalanná vált az északi migrációs útvonal a tengeren Itália felé.
A szíriai és iraki háborús helyzet által menekülésre kényszerülő több mint három
millió fő elsődleges célállomása Törökország volt, ahonnan sokan a nyugat-balkáni
útvonalon Magyarország, Horvátország, Szlovénia és Ausztria érintésével haladtak
fő célállomásuk, Németország felé (Kuschminder–Bresser–Siegel, 2015).
A menekülők feltartóztathatatlannak tűnő özöne több tanulsággal szolgált.
A Frontex, az Európai Unió határőrizeti szerveinek és intézkedéseinek koordinációjáért felelős intézmény saját erőforrások hiányában alkalmatlan feladatainak eredményes ellátására. Az 2013-ban elkezdett földközi-tengeri Mare Nostrum és az azt
követő Triton művelet, bár mintegy 100 menekülő életet mentett meg, nem volt képes
feltartóztatni a tengeren menekülők tömegét. A Schengeni határőrizeti és információs rendszer ekkora migrációs nyomás esetén nem képes hatékonyan működni.
A menekültútvonalakon fekvő államok saját határrendészete nem rendelkezik
azokkal a humán, műszaki és pénzügyi erőforrásokkal, amelyekkel feltartóztathatna
ekkora, folyamatosan utántöltődő menekülttömeget, gondoskodhatna regisztrációjukról és ellátásukról és ellenőrzésükről, különös figyelemmel a menekülők közé
vegyült esetleges terroristák kiszűrésére. A menekültválság fényt derített az egyes
EU államok, illetve államcsoportok közötti általános és szakpolitikai ellentétekre.
Magyarország, amely mereven ragaszkodott a törvényesség betűjéhez, és a beáramlásnak részben büntetőjogi eszközökkel, részben műszaki határzárral igyekezett
gátat vetni, szembe került déli határszomszédaival és a háborús menekülők korlátlan
befogadását meghirdető, illetve a menedékkérőkkel kapcsolatos ex lex helyzetet
előidéző és fenntartó Németországgal. Utóbbi létszám tekintetében felül nyitott,
kvótarendszerű befogadást pártolt, szétterítve a bevándorlókat az Unió minden
országában. A Visegrádi Négyek ezzel szemben elutasítják a tömeges befogadást,
ezért közösen szembefordultak a „befogadásra hajlandó” uniós magállamok Németország vezette csoportosulásával. Ebben a szembenállásban nem csak a befogadás
130 | póczik szilveszter
és elzárkózás politikája csapott össze, hanem a bevándorláspolitika uniós szintű
és nemzetállami vagy tartományi szintű alakításának igénye is (Di Fabio, 2015).
Az elképzelések kiforratlanságát jelzi, hogy a befogadáspártiak csoportjából, miközben Németország megmakacsolta magát, fokozatosan kihátrált Ausztria, Franciaország és Svédország, viszont felértékelődött, sőt hovatovább a nyomásgyakorló
helyzetébe került a migránsokat Európába átemelő Törökország, és leértékelődött a
határai biztosítására képtelen schengeni tagállam, Görögország. Eközben alternatív,
például Oroszország északnyugati határain átvezető migránsútvonalak nyíltak meg,
a migránsok etnikai összetétele, valamint kivándorlásuk valós okainak összetétele
jelentősen megváltozott. Korábban többségében szír háborús menekülők érkeztek,
de időközben – kihasználva a zűrzavart és az ellenőrzés hiátusait – egyre nagyobb
számban jelentek meg pusztán gazdasági és jóléti előnyöket remélők, akik sem
háborúnak, sem üldöztetésnek nem voltak kitéve hazájukban. Kiviláglott, hogy a
migrációs hullámra felülve más államok, például Irán is igyekszik megszabadulni a
területükre szorult, ott tartózkodó menekültektől, továbbállásra ösztökélve őket.
Azon túl, hogy a tömegesen és egyre erőszakosabban bevándorolni igyekvők
nemzetközi konfliktusokat és jogvitákat generáltak, valóságossá tették a migráció
kapcsán elvben felmerülő összes nemzetbiztonsági, közbiztonsági és társadalompolitikai veszélyt. Kezdettől feltételezhető volt, hogy az Európát elárasztó migrációs
hullám mögött külhatalmi célok is meghúzódnak, a népmozgást közvetlenül mozgató
emberkereskedelmi hálózatok csupán felsőbb utasítások végrehajtói, tehát a jelenség
hátterében álló célfolyamatok felderítése csak nemzetvédelmi és titkosszolgálati
eszközökkel megoldható. Az Európa egyes országaiban felduzzadt, döntően muszlim
migránstömeg közvetve felerősítette a radikális iszlámisták mozgásterét, propagandáját, politikai követelésiek társadalmi bázisát és terrorista aktivitását. Ez alkalmat
adott bizonyos, egyebek között szélsőjobboldali színezetű politikai erőknek a migráció és a terrorizmus összemosására, iszlámellenes és rasszista gyűlöletkeltésre, és
saját társadalmaikban kifejtett felforgató tevékenységre.
A migrációs hullámot tömegesen kísérték az ilyen esetekben megszokott szervezett és közönséges bűncselekmények, mint az emberkereskedelem, okirathamisítás,
hatóság elleni erőszak, hatóság megtévesztése, garázdaság, rablás, lopás, gyermekek
és nők bántalmazása, különféle visszaélések, szexuális kizsákmányolás, stb. Külön
említést érdemel a menekültszállásokon menedékkérő nők és gyermekek ellen elkövetett nemi erőszak eseteinek nagy száma, valamint a 2015 szilveszter éjjel Kölnben
és további 16 német városban muszlim bevándorlók által német nők ellen elkövetetett, egyéb bűncselekményekkel párosuló nemi erőszak- és zaklatássorozat. Az
esemény egyik értelmezése szerint mindez a nemi szerepek és jelzések félreértésén
alapuló interkulturális konfliktus volt, sokkal életszerűbb azonban, hogy muszlim
szélsőségesek által jól tervezett és szervezett megfélemlítési akció volt, egyfajta
szakítópróba, amely a német és hasonló társadalmak tűréshatárát tesztelte.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 131
A Kölnben szilveszterkor lejátszódott események kapcsán terítékre került a
rendőrség tehetetlensége, a bevándorló által elkövetett súlyos bűncselekmények
eltussolása, az elkövetők hovatartozásának elkendőzése, a bevándorláspárti
politika és a médiák által közvetített véleményterror (Sarrazin, 2014), szépítgető
beállítás vagy cinkos hallgatás, a bűnözés ugrásszerű megnövekedése. Észak-Rajna – Vesztfáliában a tartományi rendőrség gyorsjelentése szerint 2015-ben az előző
évekhez viszonyítva a főként észak-afrikai bevándorlók, marokkóiak, algériaiak és
tunéziaiak által elkövetett bűncselekmények száma megduplázódott. A bevándorolt
észak-afrikaiak mintegy 30-35 százaléka követ el bűncselekményt.37 Beszédtémává és
médiatoposszá vált az iskolások védtelensége a bevándorlók agresszív gyermekeivel
szemben, a párhuzamos társadalmak, No-Go-zónák, az ezekben grasszáló gangek,
becsületgyilkosságok, nők és gyermekek körülmetélése, illegálisan működő sariábíróságok, és minden más, főként muszlim migránsokhoz köthető negatívum. Így
például hangsúlyosan iskolázottsági összetételük, integrálhatóságuk, és beilleszkedésük időtartama, valamint költségvonzata. A pesszimista prognózisok egyenesen
a befogadó országok pénzügyi összeroppanását, vagy még ennél is továbbmenve, a
jövevények kulturális, vallási és politikai diktatúráját (Houellebecq, 2015), sőt, teljes
népességcserét vízionáltak.
A nemzetközi migráció, mint a (nemzetközi) biztonságot erősítő tényező
Az eddigiekben a biztonságtudomány klasszikus logikája szerint a ki- és bevándorlást kockázat- és konfliktusorientált nézőpontból közelítettük meg. Befejezésül
azonban hangsúlyosan szót kell ejtenünk arról, hogy a migráció mind globálisan,
mind regionálisan és lokálisan a biztonságot erősítő faktor is. A globalitás korában a
nagy embertömegeket mozgató migráció a Föld népességének egyenletes eloszlását,
a regionális túlnépesedés levezetését és a regionális népességcsökkenés kompenzációját vetíti előre. Ennek eredményeképpen például Délkelet-Ázsia országai valamint
más közepesen és alacsonyan fejlett országok kevésbé szenvednek majd az ott bekövetkezett demográfiai boom nyomásától, míg a fejlett világot évtizedek óta kínzó
népességcsökkenés a bevándorlásban találja meg orvosságát, vagyis a demográfiai
biztonság mindkét oldalon erősödik. Ennek eredményeként a világ regionális demográfiai fejlődésének trendjei is (közel) azonos irányba mutatnak majd. Az intenzív vándorlás lassú, de jól érzékelhető kiegyenlítődést eredményez a világgazdaságban is,
a világgazdasági centrum-országok veszítenek fejlettségi előnyükből, az elmaradottabb területek fejlődése felgyorsul. A fejlettebb és elmaradottabb területek között kiegyenlítődőben vannak a munkabérek, de a munkajogi struktúrák és követelmények
37
http://www.focus.de/politik/deutschland/erschreckende-polizeistatistik-3863-verfahren-innrw-so-gross-ist-das-problem-mit-nafris-wirklich_id_5292808.html?utm_source=facebook&utm_
medium=social&utm_campaign=facebook-focus-online-wissen&f bc=facebook-focus-onlinewissen&ts=201602171829
132 | póczik szilveszter
is. Az (átmenetileg) kedvezőbb feltételeknek köszönhetően a beruházási javak, főként
az innovációs kapacitások a fejletlenebb területek felé igyekeznek, ahol megteremtik
a fogyasztási javakhoz való széleskörű hozzáférés feltételeit, vagyis az individuális
biztonság egyik lényeges elemét. A fejlett országokban ma már szinten csak bevándorlók végeznek bizonyos specializált (gyakran alacsony státuszú) munkafolyamatokat, illetve nyújtanak speciális, de a befogadó társadalmak számára létfontosságú
szolgáltatásokat. Mindennek előfeltételeként a megamennyiségű adattovábbításra
alkalmas globális kommunikációs hálózat már az 1990-es évek közepére készen állt.
Mindez a jelenlegi fázisban a gazdasági-kereskedelmi makrorégiók és interregionális
együttműködések (EU, Transzatlanti Szabadkereskedelmi és Beruházási Partnerség –
TTIP, FÁK, BRICS) és szövetségi rendszerkezdemények keretében megy végbe.
Világszinten a civilizációs és kulturális diverzitás viszonylagos csökkenése igazolhatóan csökkenti a nemzetközi konfliktusok valószínűségét, tartósságát és hevességét.
Mivel e folyamatok nullaösszegű játszmaként értelmezhetőek, az egyik szereplőnél
veszteségként vagy kockázatként jelentkező folyamatok egy másik szereplőnél nyereségként vagy esélyként bukkannak fel, globális szempontból mégis olyan – egyebek
között biztonsági – nyereségnek mutatkoznak, amelyek tovább vihetik az emberi
fejlődést.
(Az alábbi kérdések megválaszolása nem lehetséges csupán a fenti biztonságpolitikai fejezetben foglaltak alapján, ahhoz a hallgatók történelmi és egyéb
társadalomtudományi ismeretei is elengedhetetlenek. )
1.
Sorolja fel és magyarázza a bevándorlással kapcsolatos legfontosabb nemzetbiztonsági kockázatokat!
2.
Sorolja fel és magyarázza a bevándorlással kapcsolatos legfontosabb nemzetbiztonsági és közbiztonsági kockázatokat!
3.
Nevezzen meg legalább két olyan példát az USA történetéből, amelyek a
bevándorlók és az őshonos népesség között súlyos konfliktusokhoz vezettek, és ismertesse e konfliktusok mélyebb okait, valamint kimenetelüket!
4.
5.
Milyen esélykiegyenlítő intézkedéseket ismer Ön, amelyek eredményesen
elősegíthetik a problematikus bevándorló (és kisebbségi) népességek
társadalmi integrációját?
Ismertesse a Közel-Keletről és Észak-Afrikából Európába vándorló iszlám
népesség alkalmazkodási és beilleszkedési nehézségeit, azok biztonságpolitikai összefüggéseit és kapcsolatát a nemzetközi terrorizmussal.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 133
Ajánlott linkek az interneten
Brookings Institution
http://www.brookings.edu/about#research-programs/
Corvinus Külügyi és Kulturális Egyesület
http://biztpol.corvinusembassy.com/
Ford Institute for Human Security
http://www.fordinstitute.pitt.edu/
Journal on Migration and Human Security
http://jmhs.cmsny.org/index.php/jmhs/index
International Relations and Security Network (ISN)
http://www.isn.ethz.ch/
Institute for Security Studies in South Africa
http://www.africaportal.org/partner/institute-security-studies
Migration Policy Institute
http://www.migrationpolicy.org
Migration Policy Institute Podcasts
http://migrationpolicy.podbean.com/
UN University - Institute for Environment and Human Security (UNU-EHS)
http://www.ehs.unu.edu/
Felhasznált és ajánlott irodalom
Albrecht, Hans-Jörg (2010): Biztonság és bűnmegelőzés. Objektív biztonság – szubjektív
biztonság. In. Virág, György (ed.): Kriminológiai Tanulmányok, 47. kötet. Országos Kriminológiai Intézet, Budapest. pp. 17–35.
Amin, Ash (2003): Multietnicitás és az Európa-eszme. Tér és Társadalom, Vol. 17., No. 2. pp.
13–35.
Badie, Bertrand – Smouts, Marie-Claude (1998): A nemzetközi színtér szociológiája. Aula.
Budapest.
Beck, Ulrich (1986): Risikogesellschaft. Auf dem Weg in eine andere Moderne. Suhrkamp,
Frankfurt a.M. Magyarul: (2003): A kockázat-társadalom. Út egy másik modernitásba.
Századvég, Budapest.
Beck, Ulrich (1988): Gegengifte. Die organisierte Unverantwortlichkeit. Suhrkamp. Frankfurt
a.M.
Beck, Ulrich (1991): Politik in der Risikogesellschaft. Suhrkamp. Frankfurt a.M.
Besenyő, János (2011): „Arab tavasz” – politikai rendszerváltás az észak-afrikai arab államokban. Kül-Világ – A nemzetközi kapcsolatok folyóirata, Vol. 8., No. 4. pp. 51–75.
Bukovics, István (2007): A természeti és civilizációs katasztrófák paradigmatikus elmélete.
MTA doktori értekezés, Budapest. Gépirat. Elérés: www.drbukovics.hu/modules/jegyzek/
doktar/doktar_195.doc (Letöltve: 2014.07.10.)
Buzan, Barry (1997): Rethinking Security after the Cold War. Cooperation and Conflict, Vol.
32., No. 1. pp. 5–28.
Calzadilla, Alvaro (2010): Global Income Distribution and Poverty: Implications from the IPCC
SRES Scenarios. Working Paper No. 1664. Kiel Institute for the World Economy, November
2010.
134 | póczik szilveszter
Charney, Michael – Yeoh, Brenda – Tong, C. K. (eds.): Chinese Migrants Abroad: Cultural,
Educational and Social Dimensions of the Chinese Diaspora. World Scientific and Singapore University Press, Singapore.
Di Fabio, Udo (2015): Migrationskrise als föderales Verfassungsproblem. Gutachten im
Auftrag des Freistaates Bayern. Expertenbericht, München.
Dunavölgyi, Szilveszter (2008): A migráció magyar intézményeinek jelenlegi jogi szabályozása. In. Póczik, Szilveszter – Dunavölgyi, Szilveszter (eds.): Nemzetközi migráció – nemzetközi kockázatok. HVG-ORAC, Budapest.
Finszter, Géza (2006): A társadalomtudományi kutatások szerepe a bűnmegelőzésben a bűnmegelőzés nemzeti stratégiájának tükrében. In. Póczik, Szilveszter – Dunavölgyi, Szilveszter (eds.): Társadalmi összefogással a lakásmaffia ellen. Tanulmányok, dokumentumok
2002 – 2006. Biztonságos Magyarországért Közalapítvány,Budapest, pp. 23–38.
Fukuyama, Francis (1992): The End of History and the Last Man. Free Press, New York – Toronto.
Füzér, Katalin – Gerő, Márton – Sik, Endre – Zongor, Gábor (2006): Társadalmi tőke és fejlesztés. In. Kolosi, Tamás – Tóth, István György – Vukovich, György (eds.): Társadalmi riport
2006. TÁRKI, Budapest. pp. 335–350.
Glatz, Ferenc (2006): Kiűzés, deportálás, kitelepítés. História, Vol. 28., No. 4. pp. 3–5; 26.
Glied, Viktor (ed.) (2009): Vízkonfliktusok. Küzdelem egy pohár vízért. Publikon Kiadó, Pécs.
Goffman, Erving (2003): Stigma: über Techniken der Bewältigung beschädigter Identität.
Suhrkamp Verlag, Frankfurt.
Goodman, Ryan (2006): Humanitarian intervention and pretexts for war. The American Journal of International Law, Vol. 100. pp. 107–141.
Guigou, Elisabeth – Chevenement, Jean-Pierre (1999): Les politiques de discrimination
positive. [Dossier] Problemes politiques et sociaux, No. 822. pp. 3–72. Magyarul: (1999):
A pozitív diszkrimináció változatai. Kisebbségkutatás, Vol. 1., No. 4. Elérés: http://www.
hhrf.org/kisebbsegkutatas/kk_1999_04/cikk.php?id=154 (Letöltve: 2014.07.10.)
Haour-Knipe, Mary Dr. (n.a.): Migration und HIV/Aids in Europa. International Organization
for Migration, Genf. Elérés: http://www.iom.int/en/PDF_Files/Hivaids/hivaids_europe_
ge.pdf (Letöltve: 2014.07.10.)
Hertle, Hans-Hermann – Nooke, Maria (2011): Die Todesopfer an der Berliner Mauer 19611989. Ergebnisse eines Forschungsprojektes des Zentrums für Zeithistorische Forschung
Potsdam und der Stiftung Berliner Mauer. Zentrum f. zeithistorische Forschung Postsdam.
Potsdam/Berlin.
Hilbor, Robert C. (2004): Sea gulls, butterflies, and grasshoppers: A brief history of the
butterfly effect in nonlinear dynamics. American Journal of Physics, No. 72. pp. 425–427.
Houellebecq, Michel (2015): Behódolás. Magvető, Budapest.
Hunger, Uwe (2000): Vom Brain-Drain zum Brain-Gain. Migration, Netzwerkbildung und
sozio-ökonomische Entwicklung: das Beispiel der indischen Software-Migranten. IMISBeiträge Heft 16/2000. Instituts für Migrationsforschung und Interkulturelle Studien
(IMIS), Universität Osnabrück. pp. 7–22.
Huntington, Samuel P. (1996): The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order,
Touchstone Books, London.
Huntington, Samuel P. (1993): The Clash of Civilizations? Foreign Affairs, Vol. 72., No. 3. pp.
22–49.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 135
Jagusztin, Tamás – Bodnár, Gergely (2008a): Az Európai Unió migrációs politikájának alapjai,
In. Póczik, Szilveszter – Dunavölgyi, Szilveszter (eds.): Nemzetközi migráció – nemzetközi
kockázatok. HVG-ORAC, Budapest. pp. 121–147.
Jagusztin, Tamás – Bodnár, Gergely (2008b): Az illegális migráció elleni küzdelem jogi és politikai eszközei az Európai Unióban. In. Póczik, Szilveszter – Dunavölgyi, Szilveszter (eds.):
Nemzetközi migráció – nemzetközi kockázatok. HVG-ORAC, Budapest. pp. 149–179.
Jászi, Oszkár (1918): A monarchia jövője: a dualizmus bukása és a Dunai Egyesült Államok. Új
Magyarország Rt., Budapest.
Jászi, Oszkár (1983): A Habsburg-monarchia felbomlása Gondolat, Budapest.
Kimmel, Paul R. (2000): Culture and Conflict. In. Deutsch, Morton – Coleman, Peter T. (eds.):
The Handbook of Conflict Resolution: Theory and Practice. Jossey-Bass Publishers, San
Francisco.
Király, Júlia – Nagy, Márton – Szabó, E. Viktor (2008): Egy különleges eseménysorozat
elemzése – a másodrendű jelzáloghitel-piaci válság és (hazai) következményei. Közgazdasági Szemle, Vol. 55., No. 7–8. pp. 573–621.
Kiss, Jenő – Horváth, István (eds.) (1993–1996): A közép-európai térség és Magyarország
biztonságát fenyegető veszélyek a 1990-es években. OKTK, Budapest.
Korinek, László (1995): Félelem a bűnözéstől. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest.
Korinek, László (2006): Nomádok és letelepedettek – gondolatok a közösségi bűnmegelőzésről. Jogtudományi Közlöny, Vol. 61., No. 7–8. pp. 247–267.
Kőszegvári, Tibor (1993): Az ország biztonsága és a menekültek áradata. In. Tamás, Pál –
Inotai, András (eds.): Új exodus. MTA TKKI és MTA VGI közös kiadványa, Budapest. pp.
155–167.
Kurzweil, Ray (2005): The Singularity Is Near - When humans transcend biology. Penguin
Group. New York. Magyarul: (2013): A szingularitás küszöbén. Ad Astra Kiadó, Budapest.
Kuschminder, Katie – Bresser, Julia de – Siegel, Melissa (2015): Irregular Migration Routes to
Europe and Factors Influencing Migrants’ Destination Choices, Maastricht.
Lorenz, Edward (1993): The Essence of Chaos. CRC Press, Seattle. pp. 181–184.
Luyendijk, J. (2008): Elkendőzött valóság. Közelkép a Közel-Keletről. Nyitott Könyvműhely,
Budapest.
McLuhan, Marshall (2001): A Gutenberg-galaxis. A tipográfiai ember létrejötte. Trezor Kiadó,
Budapest.
Münkler, Herfried – Bohlender, Matthias – Meurer, Sabine (2010): Sicherheit und Risiko. Über
den Umgang mit Gefahr im 21. Jahrhundert, transcript Verlag, Bielefeld.
Pap, András László (2012): A megfigyelés társadalmának proliferációjától az etnikai profilalkotáson át az állami felelősség kiszervezéséig. Alkotmányjogi és rendészettudományi
megközelítések az emberi méltóság, a társadalmi biztonság és az adatvédelem értelmezésekor. L’Harmattan, Budapest.
Parkes, Roderick (2015): European Union and the Geopolitics of Migration. Swedish Institute
of International Affairs. UI Paper No. 1/2015.
Petővári, Bence (2010): A paradigmaváltás esélyei a fejlett országok migrációs politikájában.
PhD értekezés. Budapesti Corvinus Egyetem Nemzetközi Kapcsolatok Doktori Iskola,
Budapest.
Póczik, Szilveszter – Dunavölgyi, Szilveszter (eds.) (2008): Nemzetközi migráció – nemzetközi
kockázatok. HVG-ORAC, Budapest. Elektronikus másodközlés elérés: http://www.okri.
136 | póczik szilveszter
hu/images/stories/kutatok/poczikszilveszter/ekonyvek/nemzetkozi%20migracio_
masodkozles_2013.pdf (Letöltve: 2014.07.10.)
Póczik, Szilveszter (2008): A nemzetközi migráció tendenciái a 20. és 21. században elméleti
és történelmi nézőpontból. In. Póczik, Szilveszter – Dunavölgyi, Szilveszter (eds.): Nemzetközi migráció – nemzetközi kockázatok. HVG-ORAC, Budapest. pp. 31–120.
Póczik, Szilveszter (n.a.): AL-Mourabitoun: az „Őrök” szervezete Észak-Afrikában. Kézirat,
megjelenés előtt a Besenyő János által szerkesztett Afrikai terrorista és szakadár szervezetek kézikönyve című gyűjteményes munkában..
Póczik, Szilveszter (1999a): Külföldi bűnelkövetők Magyarországon a kriminálstatisztika
tükrében 1989–1997. Belügyi Szemle, Vol. 5., No. 9. pp. 28–44.
Póczik, Szilveszter (1999b): Cigányok és idegenek. Felsőmagyarország Kiadó, Miskolc.
Póczik, Szilveszter (2003): Cigány integrációs problémák. Kölcsey Intézet, Budapest.
Póczik, Szilveszter (2004): Cigányok Európában – Cigányok Magyarországon. 700 év a társadalom peremén. Európai Tükör, Vol. 9., No. 9.pp. 53–68.
Póczik Szilveszter (2008): A nemzetközi migráció tendenciái a 20. és 21. században elméleti és
történelmi nézőpontból. In: Póczik Szilveszter-Dunavölgyi Szilveszter (szerk.): Nemzetközi migráció – nemzetközi kockázatok. HVG-ORAC, Budapest,. pp. 31-120.
Póczik, Szilveszter (2009): Farkasláb az ajtórésben …? A fasizmusok társadalmi előfeltételeiről történelmi és jelenkori perspektívában. Polgári Szemle, Vol. 5., No. 5. pp. 59–69.
Póczik, Szilveszter (2011a): Nemzetközi migráció – biztonságpolitikai, rendészeti aspektusok.
In. Tarrósy, István – Glied, Viktor – Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás - migráció a 21.
században Afrika és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 35–51. Elektronikus közlés
elérés: http://www.ittvagyunk.eu/application/essay/127_1.pdf (Letöltve: 2014.07.10.)
Póczik, Szilveszter (2011b): Az iszlám forradalom. Publikon Kiadó, Pécs.
Póczik, Szilveszter (2014): Régi terrorizmus – újfajta terrorizmus I. Kritikai vizsgálódás a
terrorizmus-elméletek körében. Kriminológiai Tanulmányok, No. 51. OKRI, Budapest. pp.
72–92.
Portmann, Michael (2006): Magyarok, németek menekülése – Vajdaság 1945–46. História, Vol.
28., No. 4. pp. 8–12.
Sarrazin, Thilo (2010): Deutschland schafft sich ab. Wie wir unser Land aufs Spiel setzen. DVA
Verlag, München.
Sarrazin, Thilo (2014): Der neue Tugendterror. Über die Grenzen der Meinungsfreiheit in
Deutschland. DVA Verlag, München
Sassen, Saskia (2000): Elveszített kontroll? Szuverenitás a globalizáció korában. Helikon
kiadó, Budapest.
Sellin, Thorsten (1938): Culture and Conflict in Crime. Social Science Research Council, New
York.
Skubsch, Sabine (2000): Kurdische Migrantinnen und Migranten im Einwanderungsland
Deutschland. PhD. Diss. University of Duisburg-Essen.
Sowell, Thomas (2004): Affirmative Action Around the World: An Empirical Study. Yale
University Press, New Haven.
Szabó A., Ferenc (2006): A nemzetközi migráció és korunk biztonságpolitikai kihívásai. Zrínyi
Kiadó, Budapest.
Szabó, János (1993): Védelmi szektor és nemzetközi migráció. In. Tamás, Pál – Inotai, András
(eds.): Új exodus. MTA TKKI és MTA VGI közös kiadványa, Budapest. pp. 134–154.
nemzetközi migráció, biztonságpolitika, biztonság | 137
Szabó Kovács, Judit (1992): A jelenkori népvándorlás kriminogén hatásai. Rendészeti Szemle,
Vol. 2., No. 12. pp. 66–72.
Takács, Péter et al. (eds.) (2005): Államtan. Az állam általános elmélete. I–II. kötet. Kézirat.
Különösen V. rész. XIX. B. fejezet.
Tarrósy, István – Glied, Viktor – Keserű, Dávid (eds.) (2011): Új népvándorlás – migráció a 21.
században Afrika és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs.
Ulam, Stanislaw (1958).: Tribute to John von Neumann. Bulletin of the American Mathematical
Society, Vol. 64., No. 3., pp. 1-49.
Ulfkotte, Udo (2003): Der Krieg in unseren Städten. Wie radikale Islamisten Deutschland
unterwandern. Eichborn, Frankfurt a. M.
Vold, George (1958): Theoretical Criminology Oxford University Press, New York.
Harmadik fejezet
A nemzetközi migráció
jelensége és tendenciái
az egyes földrajzi térségekben
Indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra
Szalai Éva Emese
Absztrakt
A kínai után az indiai diaszpóra a második legnépesebb a világon. Földrajzilag
rendkívül szerteágazó: öt kontinensen, száztíz országban, együttesen több
mint 27 millió indiai vagy indiai származású lakos él, éppen ezért gazdasági
hatásuk és politikai befolyásuk a kibocsátó, illetve a befogadó állam esetében
is figyelmet érdemel. A fejezet az indiai migráció történetét, folyamatát és az
indiai migránsok helyzetét tárja fel.
Abstract
The Indian diaspora is the second largest in the world after the Chinese.
Geographically it is widely spread across the globe: on 5 continents, in 110
countries there live more than 27 million Indians or people of Indian origin.
Consequently, their political and economic influence gains attention in both
the host countries and in India. The chapter offers an overview of the history,
progress and situation of Indian migrants in different corners of the world.
Kulcsszavak: diaszpórakutatás, diaszpóra, India, minőségi bevándorlás, mennyiségi bevándorlás,
spontán és szervezett kivándorlás, csónakosok, el nem kötelezettek mozgalma
Keywords: diaspora research, diaspora, India, quality migration, quantity migration, spontaneous
and organized migration, boat people, Movement of Non-Aligned Countries
Bevezetés
A történelemben számos migrációs hullámot ismerünk, amelyek során sok millió
ember talált új hazára. Jelen fejezet elsősorban a modernkori migrációs hullámok bemutatására koncentrál, azonban a mai folyamatok értelmezéséhez elengedhetetlen
egy rövid történeti áttekintés.
A diaszpóra fogalma koronként változott. A kifejezés a görög diasperiein szóból
származik, amely a dia (magok), illetve a speriein (elvetés, szétszórás) összetételből
áll. Már az ókorban olyan népcsoportokra, közösségekre utalt, amelyek elhagyni
kényszerültek szülőföldjüket, majd a világ más tájain szétszóródva, kisebb csoportokban folytatták életüket.
142 | szalai éva emese
Kezdetben a görög értelmezés egy adott uralkodó városállam polgárára vonatkozott, aki gyarmatosító szándékkal a meghódított területekre költözött, így integrálva
azokat a birodalomba. Az első írásos feljegyzés a héber Biblia görög fordításához
kapcsolódik. Ekkor a Diaszpóra szó (nagy kezdőbetűvel) kizárólag az (Izraelből i.e.
587-ben, Júdeából i.sz. 70-ben) elűzött zsidókra utalt, és évszázadokig ez is maradt a
szó elsődleges jelentése.
Robin Cohen (2008) a diaszpóra fogalmának fejlődését alapvetően négy fázisra
osztotta. A klasszikus „diaszpóra” terminológiát kezdetben kizárólag a zsidó diaszpórára használták. Napjainkra, különösen az 1960-as és 1970-es évekre, a szóhasználat kibővült, és egyre inkább szolgált az afrikai, örmény, ír, végül pedig a palesztin
kivándorló/menekült közösségek leírására. A kutatások későbbi szakaszában, az
1980-as évektől kezdve, a kifejezés már sokkal általánosabb értelemben, mintegy
gyűjtőfogalomként tűnt fel: politikai menekülteket, száműzötteket, bevándorlókat,
„hazátlanokat”, etnikai és vallási kisebbségeket értettek alatta. Összességében azokat az embereket vagy embercsoportokat hívták így, akik valamiben különböztek a
fogadó ország lakosságától.
A diaszpórakutatásokhoz számos egyéb fogalom is kapcsolható. A boat people
vagyis a csónakosok kifejezést azokra a menekültekre használják, akik csónakkal –
vagy sokszor csak valamilyen összetákolt lélekvesztőn – hagyják el a hazájukat.
A hetvenes években a kommunista rezsim elől menekülő vietnamiakat hívták így
először. Az Egyesült Államokon kívül Ausztrália, Kanada, Franciaország, Németország, Nagy-Britannia és Japán fogadta be a legtöbb indokínai származású csónakos
menekültet. Mára a fogalom kiterjed a Kubából, Haitiről és Dominikáról útnak induló
menekültekre is. Európába leginkább Észak-Afrikából érkeznek csónakosok, azon
belül is Spanyolországba, Franciaországba és Olaszországba.
A diaszpórák kialakulásának több oka lehet, mégis érdemes itt megemlítenünk
néhány kapcsolódó fogalmat. Leggyakrabban politikai vagy vallási-etnikai konfliktusok eredményezik a nagyobb méretű kivándorlást. Közülük az utóbbi gyakori velejárója az etnikai tisztogatás. Ezt nem szabad összekeverni a népirtással (genocídium),
habár sokszor a kettő egyszerre folyik, ezért a jelentésük összemosódik. A tisztogatás
során etnikai hovatartozásuk miatt embereket vagy egy egész embercsoportot erővel
vagy megfélemlítéssel arra kényszerítenek, hogy otthonukat elhagyják. Ilyen módon
etnikailag homogén közösség létrehozása a cél (pl. a volt Jugoszlávia területén).
Az erőszakos kitelepítések során szintén sokan kénytelenek új hazát keresni.
A Nemzetközi Migrációs Szervezet (IOM) meghatározása szerint: „ha valaki vagy
valakik üldöztetés, elnyomás, természeti vagy emberi erő által előidézett katasztrófa,
vagy egyéb, az életüket, szabadságukat és megélhetésüket veszélyeztető okok miatt
kényszerülnek menekülésre” (IOM, 2012), azok erőszakos kitelepítés áldozatai.
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 143
A diaszpórák típusai
A kivándorlók eredeti célja – ha nem száműzöttekről vagy politikai üldözöttekről van
szó – szegénységük csökkentése, a szociális és gazdasági jólét elérése (IOM, 2007).
Azt figyelhetjük meg azonban, hogy a diaszpórák egyre fontosabb szempontként
jelennek meg a kibocsátó vagy anyaország politikájában, és a velük kialakított jó
kapcsolat központi kérdése lett a fogadó országok nemzetpolitikájának is, valamint
nagyban befolyásolja az anyaország és a fogadó állam közti kapcsolatokat is.
A kivándorlás a megvalósulás szempontjából lehet spontán, amely gyakran a
kormányzat beleegyezése ellenére vagy annak tudta nélkül történik, esetleg politikai okok miatt nem engedélyezi a kivándorlást. Szervezett kivándorlásról akkor
beszélhetünk, amikor azt a kormány a demográfiai feszültségek enyhítése érdekében
elnézi, vagy kifejezetten támogatja.
Elmondható, hogy egy kormány emigrációs politikájában akkor jelenik meg tudatosság, amikor egy diaszpóra jelentősége fontos politikai vagy gazdasági tényezővé
kezd válni. William Safran az 1991-es Diasporas in Modern Societies: Myths of Homeland
and Return című tanulmányában a diaszpórák hat közös jellemzőjét gyűjtötte össze
(Safran, 1991):
• elszakadás az anyanemzettől;
• a kollektív emlékek és mítoszok megtartása, ápolása;
• az az érzés, hogy a fogadó ország nem tekinti őket teljes mértékben a saját közösségének anélkül, hogy elidegenednének az anyaországuktól;
• a származási ország iránti nosztalgia: úgy van jelen a tudatukban, mint az igazi és
örök haza, ahová egyszer visszatérhetnek;
• elkötelezettség az anyaország mellett, biztosítva annak biztonságát és virágzását;
• az etnikai identitástudat őrzése (a diaszpóra mint közösség jelenti az anyaországhoz fűződő kapcsolatok fenntartását).
A diaszpórák más módon is csoportosíthatók (Cohen, 2008: 39). A zsidó, ír, palesztin, afrikai és örmény diaszpórák alapvetően áldozatnak tekinthetők, létrejöttükben
valamiféle trauma és üldözöttség játszott szerepet. Az indiai diaszpóra kialakulása
viszont elsősorban a munkaszerződéseknek és a gyarmatosításnak tudható be.
A 20–21. században változni látszik: a tömeges kivándorlást egyre inkább felváltja a
minőségi, képzett szakembereké. A kereskedésben és a világkereskedelem kialakításában élen járnak a kínai és a libanoni diaszpórák.
A hatalmassá váló kivándorlási mozgalmak miatt a diaszpórák formálódása és
alakulása ma is zajlik. Mindez a globalizáció kísérőjelensége, ami lehetővé teszi a
vállalatok terjeszkedését, a tőke és a képzett munkaerő határokon átívelő áramlását.
Talán az összes diaszpóra közül az ázsiait, azon belül pedig a kínait tarhatjuk a
legősibbnek. Megjelenése a világ különböző tájain évezredekkel ezelőttre tehető.
A modernkori tömeges kínai kivándorlás a 19. századtól 1949-ig tartott. Főbb okai
144 | szalai éva emese
az éhínség és az országban dúló háborúk, illetve a politikai bizonytalanság voltak.
A kivándorlók java része alacsonyan képzett munkás („kuli”) volt, akik a fejlődő
országokban (Amerikai Egyesült Államok, Dél-afrikai Köztársaság, Malajzia stb.)
reméltek jobb megélhetést. A második legjelentősebb ázsiai diaszpóra az indiai:
mintegy 25 millió főre tehető a száma.
Az indiai diaszpóra
A kínai után az indiai diaszpóra a második legnépesebb a világon (World Bank, 2011).
Földrajzilag rendkívül szerteágazó: öt kontinensen, száztíz országban, együttesen
több mint 27 millió indiai vagy indiai származású lakos él (MOIA, n.a. a). Tizenöt
országban a számuk meghaladja az ötszázezer főt; Trinidad és Tobago, Guyana és
Suriname esetében a lakosság jelentős hányadát ők teszik ki.
Bár India különböző részéről és államaiból származnak, eltérő nyelven beszélnek,
más-más hivatást és foglalkozást űznek, mégis összeköti őket közös identitástudatuk: indiai származásuk és kulturális örökségük.
Ábra 1: Munkaszerződéssel érkezett indiaiak a Spring Garden épületénél, Jamaica, 1880.
Forrás: www.nationalarchives.gov.uk/
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 145
Történelmi háttér
Az indiai diaszpóra mai állapota évszázados migrációs hullámok eredménye, amelyek oka időszakonként változott. Ezek közé tartozott a gyarmatosítás, mint ahogy
napjainkban a globalizáció, illetve a világpiac igényei szerinti „munkaerő-gazdálkodás” lehetőségei. Ezért különböztetünk meg „régi” és „új” diaszpórákat (MOIA, n.a. b).
Az ún. „régi” diaszpóra-országok közé tartozik Malajzia, Mauritius, Fidzsi-szigeteki
Köztársaság, a Karib-térség államai (Trinidad és Tobago, Guyana, Suriname, Jamaica
stb.) és Dél-Afrika, ahová a gyarmati idők során – a rabszolgaság betiltása után munkaszerződéssel – tömegesen vándoroltak be indiaiak.
Az „új” diaszpóraországok egytől egyig a fejlett államok közé tartoznak, mint például az Egyesült Államok, Egyesült Királyság, Kanada, Ausztrália, Új-Zéland. Ezekben
az országokban már jól képzett szakemberek alkotják a diaszpórát. A Perzsa-öböl
térségének országaiban lévő indiai diaszpóra egy harmadik csoportot alkot: oda az
1970-es években, az olajárrobbanás idején kezdődött el a közepesen képzett vagy
teljesen képzetlen munkások kivándorlása.
A „régi” diaszpórák lakóira jellemző, hogy kivándorlásuk végleges volt (Lal, 2006).
Az elvesztett szülőhaza fájdalma felülírta az új haza varázsát, a diaszpóra tagjai megragadtak a nosztalgikus múltban, az idealizált anyaországban. Tovább nehezítette a
helyzetüket a bevándorlás módja is: nagy részük ugyanis munkaszerződéssel érkezett az új hazába (pl. Trinidad, Fidzsi-szigetek cukorültetvényeire), amelyet azonban
soha nem érezhettek a sajátjuknak, hiszen az már „valaki más hazája” volt. Az „új”
diaszpórában élőket ugyanakkor egyfajta kettősség jellemzi1: pl. indo-amerikai,
hindu-amerikai, stb. A gyökereik révén kötődnek az anyaországhoz (ahol talán még
sosem jártak), de születésük révén mégis az új hazához tartoznak, azt tartják szülőhazájuknak, ugyanakkor mégis kívülállónak érezhetik magukat.
Alapvetően három kategóriába sorolhatóak a diaszpórákban élő indiaiak. Az első
csoportot azok alkotják, akik rendelkeznek indiai állampolgársággal, de határozatlan
ideig külföldön tartózkodnak. Ez a jelenség viszonylag új, a második világháború után
kezdődött el, de csupán 1973-tól, a Foreign Exchange Regulation Act hatálybalépésétől
létezik a Non-Resident Indian (NRI) kifejezés (Mohta–Sinha, 2007: 1112). Jelentős az
ilyen státuszú indiaiak száma Délkelet-Ázsiában, a fejlett országokban (USA, Kanada,
Egyesült Királyság) és a Perzsa-öböl államaiban.
A második a Persons of Indian Origin (PIO), vagyis az indiai származásúak csoportja (Uo.: 1118). Nagyrészük a gyarmati időkben vándorolt ki brit, francia, holland vagy
portugál területekre, illetve a világ más-más részeire.
A harmadik csoportot a Stateless Persons of Indian Origins (SPIO) alkotják. Ők az
ún. hontalanok, akik hivatalosan semmilyen dokumentummal nem tudják igazolni
1
Az angol kifejezés erre a „hyphenated”, ami az „Indo-American”, Muslim-Briton”, „Irish-American” stb.
kifejezésekben található kötőjelre utal.
146 | szalai éva emese
indiai származásukat. Emiatt az indiai állampolgárságtól automatikusan elesnek, és
sok esetben a fogadó ország is elutasítja őket. Mára az ilyen esetek előfordulása Srí
Lanka és Mianmar területére szűkült.
Táblázat 1: Tengerentúli indiaiak becsült száma (MOIA, n.a. c)
Ország
Amerikai Egyesült Államok
Ausztrália
Bahrein
Dél-afrikai Köztársaság
Egyesült Arab Emirátus
Egyesült Királyság
Fidzsi-szigetek
Réunion (Fr.)
Martinique (Fr.)
Guyana
Hollandia
Jemen
Kanada
Katar
Kuvait
Malajzia
Mauritius
Mianmar
Nepál
Omán
Srí Lanka
Suriname
Szaúd-Arábia
Szingapúr
Thaiföld
Trinidad és Tobago
Új-Zéland
* Non-Resident Indians
** Person with Indian Origin
Tengerentúli indiaiak
száma összesen (fő)
2 245 239
448 430
350 000
1 218 000
1 702 911
1 500 000
313 798
275 000
145 000
320 200
201 000
111 000
1 000 000
500 000
579 390
2 050 000
882 220
356 560
600 000
557 713
1 600 500
140 300
1 789 000
590 000
150 000
551 500
107 000
NRI*
PIO**
927 283
213 710
350 000
18 000
1 700 000
n.a.
800
200
0
200
6000
11 000
200 000
500 000
579 058
150 000
15 000
3160
112 500
556 000
500
300
1 789 000
270 000
90 000
1500
37 000
1 317 956
234 720
n.a.
1 200 000
2911
n.a.
312 998
275 000
145 000
320 000
195 000
100 000
800 000
n.a.
332
1 900 000
867 220
353 400
487 500
1713
1 600 000
140 000
n.a.
320 000
60 000
550 000
70 000
Az indiai kivándorlás története két nagy periódusra bontható: a gyarmati uralom
alatti és a függetlenség elnyerése utáni időszakra (Mohta–Sinha, 2007: 1118–1120).
Az indiai migráció főbb célországai között az első időszakban megtalálhatóak a
kelet-afrikai országok (Kenya, Uganda, Tanzánia), Dél-afrikai Köztársaság, USA,
Kanada, Egyesült Királyság, néhány karibi (Trinidad és Tobago, Guyana, Suriname,
Martinique, Réunion) és számos délkelet-ázsiai ország, köztük Srí Lanka, Malajzia és
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 147
Indonézia. A második időszakban leginkább az Egyesült Királyság, Új-Zéland, Kanada, Ausztrália, USA, Hollandia és a Perzsa-öböl országai váltak célállomássá.
Kezdetben az indiai kivándorlás fő oka a kereskedelem volt, főként a fűszerek és
nemesfémek kereskedelme. Később, a rabszolgaság betiltásával a brit (1834), francia
(1846) és holland (1873) gyarmatokon munkaerőhiány lépett fel, ezért nagyszámú
indiait toboroztak, majd szállítottak – többek között – a Brit Birodalom különböző
részeire (Uo.: 1115). Sok esetben a toborzók hamis ígéretekkel vették rá a munkásokat
India elhagyására, a szerződés részleteit meghamisították, sőt azzal kapcsolatban
is megtévesztették őket, hogy melyik országba fognak kerülni. Sokan az utazást
sem élték túl az embertelen körülmények miatt, és helyzetük a megérkezésük után
sem változott. A kivándorlók eleinte Bengáli államból kerültek ki, később pedig már
a nyugati államokból és a hindi nyelvterületekről (Nyugat-Bihar, Uttar Pradesh)
és a keleti-délkeleti (Kalkutta, Madrasz) térségekről is. A francia gyarmatok közül
Réunion, Martinique és Guadeloupe szigetére, a hollandok Suriname-ba, a portugál
gyarmatosítók pedig elsősorban Afrikába toboroztak indiai munkaerőt. Eleinte
kizárólag férfiak köthettek munkaszerződést, később azonban emiatt fokozatosan
felborult a nemek aránya, és a kialakult feszültségek csökkentésére nőket is toboroztak. A munkaszerződések gyakorlatilag egy újfajta, szerződéses rabszolgaságot
honosítottak meg, ráadásul gyakran még annál is mostohább körülmények és feltételek közepette. Hivatalosan 1917-ben szüntették be a toborzásokat.
Ábra 2: Sabeer Bhatia, a Hotmail levelezőrendszer megalkotója.
1998-ban adta el a Microsoftnak 400 millió dollárért
Forrás: www.rediff.com
148 | szalai éva emese
A kivándorlás második szakaszának kezdete India függetlenségének elnyerése
idejére (1947) datálható. Ekkor a magasan képzett szakemberek vándoroltak elsősorban az európai országokba, hogy a világháború utáni munkaerőhiányt pótolni tudják
(Uo.). Ennek tulajdonítható többek között, hogy mára például a brit egészségügyben
domináns szerepet töltenek be az indiai orvosok. Kanadába és az Egyesült Államokba
főleg ösztöndíjas diákok kerültek ki, míg Hollandiában a gudzsaráti közösségnek
nagy szerepe van a gyémántkereskedelemben. Ettől az időszaktól kezdve jelenik meg
az ún. „minőségi bevándorlás”. Mára mérnökök, orvosok, bankárok, informatikusok
és az információs technológiában jártas szakemberek teszik ki a bevándorlók jelentős részét.
Sokat változott az indiai szakemberek elfogadása és megítélése a fogadó országokban. 2000-ben az Indiai Diaszpóra Főbizottságának jelentésében az alábbi becsült
adatok olvashatók: a NASA alkalmazottak 36 százaléka, a Microsoft 36 százaléka, az
IBM munkatársainak 28 százaléka indiai származású (Lal, 2006: 74).
Az indiai diaszpóra szerepe
Az ezredforduló után már markánsan látszanak egy új indiai külpolitika kontúrjai.
Az Indian Foreign Affairs Journal2 (IFAJ) az indiai diplomaták szövetségének (Association
of Indian Diplomats) negyedévente megjelenő folyóirata. A folyóirat létrehozásának célja
az, hogy olyan fórumot kínáljon a kutatóknak, államférfiaknak, diplomatáknak, amelynek
keretében véleményt cserélhetnek, tájékozódhatnak, és hogy tapasztalatukkal, eltérő látásmódjukkal kibonthassák az Indiát érintő kül- és biztonságpolitikai kérdéseket.
A folyóirat témái jól tükrözik az aktuális indiai külpolitika érdeklődését és érdekeit: India kapcsolata Pakisztánnal, az Egyesült Államokkal, Kínával, Japánnal, a
muszlim országokkal, de újabban feltűntek latin-amerikai témák is, például India
és Brazília vagy India és Chile kapcsolata. A kétoldalú kapcsolatokon kívül az indiai
külpolitikai folyóirat kiemelten foglalkozik az energiapolitikával, az indiai diaszpóra
helyzetével (IFAJ, 2008a; IFAJ, 2008b; Desai, 2006), illetve a nemzetközi szervezetekkel,
mint például az ENSZ, az Európai Unió vagy a Brit Nemzetközösség (Commonwealth)
(Gonsalves, 2006; Mukhopadhyay, 2008; Sachdeva, 2007; Srinivasan, 2007).
Külön említést érdemel a folyóirat írásai közül a 2011. március 11-én az indiai
diplomaták szövetségének éves kongresszusa, ahol Shri M. Hamid Ansari indiai miniszterelnök-helyettes előadásában felhívta a figyelmet India növekvő befolyására
a nemzetközi politikában. Kiemelte, hogy az elmúlt két évtizedben India gazdasága
és népessége rohamosan nőtt, népessége 2050-re eléri az 1,8 milliárd főt, és ezzel
India a világ második legnagyobb gazdaságává fog válni. Az új külpolitikában fontos
szerepet szánnak a diaszpóráknak mind politikai, mind gazdasági téren.
2
A folyóiratról bővebben: Indian Foreign Affairs Journal (IFAJ). Elérés: http://www.associationdiplomats.
org/default.htm
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 149
A diaszpórák politikai szerepe az indiai kormány érdekeinek képviseletében nyilvánulhat meg. A diaszpórák néhány befolyásos tagja mára több fogadó ország magas
szintű döntéshozó testületében is jelen van, így megkönnyíthetik a szerződések és
megállapodások létrejöttét Indiával, vagy előkészíthetik a kétoldalú találkozásokat,
és segíthetnek zökkenőmentes lebonyolításukban. A diaszpórák politikai szervezetei
pedig felhasználhatják befolyásukat és lobbierejüket. Erre jó például szolgálnak az
USA Kongresszusának indiai származású tagjai, akik 2005-ben előkészítették az
Egyesült Államok és India közötti civil nukleáris megállapodást (Mohta–Sinha, 2007:
1118–1120; 1126). Számos esetben előfordult már, hogy a fogadó ország parlamenti
képviselői, például Kanadában, az Egyesült Államokban vagy Nagy-Britanniában, az
ott élő indiai közösségen keresztül nyerhettek mélyebb bepillantást az indiai belpolitika egyes kérdéseibe (Uo.). Az indiai politikai pártok a választások előtt különös
figyelmet fordítanak a diaszpórákban élő állampolgárokra, nem csupán a szavazatok, hanem az anyagi támogatás reményében is. Cserébe az anyaország sokat tesz a
fogadó országban élőkért. Mind India, mind a diaszpórák kölcsönös érdekét szolgálja
az egymással való jó viszony kialakítása.
A diaszpórák gazdasági szerepe is jelentős. India az 1991-es reformokat követően
kezdett intenzíven bekapcsolódni a világgazdaságba (Székely-Doby, 2009: 55-59).
Növekedése ekkor gyorsult fel: ennek az infrastruktúra fejlesztése, a szegénység
elleni harc, az államadósság csökkentése a fő jellemzője. A nyitás következtében
megélénkült a külkereskedelem és a külföldi tőke beáramlása az országba, nőttek az
ország valutatartalékai.3
„Többé már nem a politikától függ a gazdaság, hanem a gazdaságtól a politika”
áll az Indiai Diplomaták Szövetsége „Gazdasági diplomácia” című tanulmányában
(Association of Indian Diplomats, 2005). Eszerint az indiai külpolitika meghatározó
pontja a kétoldalú gazdasági kapcsolatok fejlesztése és az ehhez szükséges környezet
megteremtése, különös tekintettel a nyersanyagokra, valamint az áruk és szolgáltatások piacának bővítésére (Ansari, 2011). A gazdasági diplomácia fő célkitűzései többek között az indiai tőke és befektetések részvételének megkönnyítése és ösztönzése
a nemzetközi kereskedelemben, az indiai humán erőforrás mozgásának elősegítése,
illetve a külföldi tőke, technológia, és szaktudás befogadására alkalmas hazai környezet biztosítása (Association of Indian Diplomats, 2005).
E törekvésekben fontos szerepet szánnak az indiai diaszpóráknak (Mohan, 2006),
hiszen a határain túl élő indiaiak jelentik az összekötő kapcsot az ország és a világ
többi része között. A diaszpórák jelentősen hozzájárulnak az indiai gazdaság növekedéséhez, segítenek a bilaterális megállapodások (és kereskedelmi kapcsolatok)
megvalósításában. Megfigyelhető, hogy legnagyobb számban az informatikusok,
3
Valutatartalékai 1991-ben 6 milliárd dollárt tettek ki, 2008 végére viszont közel 300 milliárdra nőttek
(Székely-Doby, 2009: 55-59).
150 | szalai éva emese
mérnökök és üzletemberek költöznek külföldre, elsősorban a Brit Nemzetközösség
országaiba, azon belül is a Karib-térség államaiba. Trinidad és Tobago lakosságának
40, Guyana 51, Suriname 37 százaléka indiai bevándorló vagy indiai bevándorlók
leszármazottja). 4 Az általuk hazaküldött pénzátutalások jelentős szerepet kapnak
a gazdasági mutatókban is.5 Mára Indiába érkezik a világon a legtöbb pénzátutalás;
ezek a külföldön élő és dolgozó indiaiaktól erednek. Míg 2001–2002-ben az átutalások
összege 15,8 milliárd dollár volt, addig 2009–2010-re ez az összeg közel 54 milliárd
dollárra nőtt. A részletekről az alábbi táblázat tájékoztat:
Táblázat 2: Magánjellegű pénzátutalások Indiába (2001/02 és 2012/13 között)6
Év
2001–2002
2002–2003
2003–2004
2004–2005
2005–2006
2006–2007
2007–2008
2008–2009
2009–2010
2010-2011
2011-2012
2012-2013
Forrás: Reserve Bank of India, 2010
Milliárd USD
15,8
17,2
22,2
21,1
25,0
30,8
43,5
46,9
54,1
55
67,66
70
A diaszpórák gazdasági szerepét az új indiai külpolitika is felismerte, hiszen a
gazdasági diplomácia útmutatói külön fejezetben fejtik ki azok konkrét feladatait
(Association of Indian Diplomats, 2005: 3). A diaszpórák egyúttal virágzó piacokat
is jelentenek, és hozzájárulnak a turizmushoz és az infrastruktúra bővüléséhez
(Mohta–Sinha, 2007: 1129).
4
5
6
Az első indiaiak az 1840-es években érkeztek a Karib-térségbe, hogy olcsó munkaerőként dolgozzanak
a fehérek cukornád-ültetvényein. Az afrikai rabszolgákhoz képest kevesebb bérért dolgoztak, de 5 év
után választhattak, hogy visszatérnek Indiába, vagy ottmaradnak és földet művelnek. Feszültségeket
okozott tovább az etnikai és vallási hovatartozás a hindu és muszlim indiaiak, illetve a katolikus
afrikaiak között. A múlt századbeli mennyiségi bevándorlást a 21. században felváltotta a minőségi
bevándorlás, vagyis az értelmiségiek (üzletemberek, orvosok, mérnökök, stb.) kivándorlása ezekbe az
államokba a jobb megélhetés reményében. East Indians of the Caribbean. World Directory of Minorities.
Elérés: http://www.faqs.org/minorities/South-and-Central-America/East-Indians-of-the-Caribbean.
html (Letöltve: 2011.08.08.)
Becslések szerint a pénzátutalásokból befolyó összeg Indiába (27 milliárd USD), Kínába (25,7 milliárd
USD), és Mexikóba (25 milliárd USD) áramlik. Asien, 2008.
MOIA, 2013
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 151
India jelentős fejlődésen megy keresztül az információs és a számítástechnika
területén. Mára az „új” diaszpórákat elsősorban magasan képzett szakemberek és
kutatók alkotják (Uo.). Ebből következtében fontos a kulturális és tudományos kapcsolatok erősítése India és a diaszpórák országai között. Tudományos intézeteket, kulturális központokat alapítottak, és megkönnyítik a csereprogramokban és az oktatási
együttműködésekben való részvételt, mind az oktatók, mind a diákok számára.
A kapcsolatok fejlesztése a diaszpórákkal
Új fejezetet jelent az indiai külpolitikában a diaszpórákkal tudatos fenntartott
kapcsolat és annak fejlesztése. A globalizálódó világ és a liberalizáció új dimenzióba
helyezte a diaszpórákat, és segített felismerni a tengerentúlon élő indiaiak fontosságát. A diaszpórákkal foglalkozó intézményeket, kezdeményezéseket hoztak létre,
amelyek nagyban hozzájárulnak a kapcsolatok alakításához.
2000 augusztusában Dr. L.M. Singhvit indiai parlamenti képviselő és volt brit high
commissioner vezetésével főbizottságot hoztak létre azzal a feladattal, hogy készítsen
átfogó tanulmányt az indiai diaszpórákról, abban tárja fel a problémákat, és egyben
javaslatokat is tegyen az orvoslásukra.7 A beszámoló huszonegy országot vizsgált
szerte a világon (Afrika, a Perzsa-öböl térsége, Izrael, Nagy-Britannia, Európa egyéb
országai, USA, Kanada, Dél-Amerika és a Karib-térség országai, Délkelet-Ázsia), és végül globális összegzést is adott. Ez a tanulmány volt az első, amely nagyobb mélységben
tárgyalta az indiai diaszpórák helyzetét és kapcsolatukat az anyaországgal. Emellett
további intézkedések megszületéséhez, illetve megvalósításához járult hozzá.
A kettős állampolgárság kérdése minden ország esetében kényes téma, mivel nem
csupán az anyaországra, de a fogadóra is hatással van. A tanulmány leszögezte, hogy
indiai állampolgárság csak azoknak adható, akik teljesítik az 1955-ös állampolgársági
törvényben lefektetett feltételeket és kritériumokat. Azt is fontos kiemelni, hogy az
Indián kívül élő kettős állampolgárságú indiaiak nem kapnak politikai jogokat, és a
kormányban sem vállalhatnak feladatot. Ezért a bizottság azt a javasolta, hogy hozzák létre a tengereken túl élő indiaiak egy új csoportját, és egységesen „India tengerentúli állampolgárainak” hívják őket. 2003-ban elfogadták a kettős állampolgárság
intézményét elfogadó országok listáját.
Néhány országban azonban problémát jelent az indiai diaszpórában élők kettős
állampolgársága – elsősorban Trinidad és Tobago, Guyana, Fidzsi-szigetek és a Dél-afrikai Köztársaság esetében. Ezekben az országokban az indiaiak száma olyan magas,
hogy néha a teljes lakosság több mint felét ők teszik ki, ez pedig már veszélyeztetheti
az őslakosok érdekeit.
7
The Indian Diaspora. Report of the High Level Committee. Elérés:http://indiandiaspora.nic.in/
contents.htm (Letöltve: 2004.10.05.)
152 | szalai éva emese
Egy másik kezdeményezés eredményeként január 9-ét hivatalosan is az indiai
diaszpórák napjává (Pravasi Bharatiya Divas) tették. Ez a dátum szimbolikus, hiszen
Gandhi 1915-ben, 21 év után ezen a napon tért vissza Dél-Afrikából Indiába. Az első
ünnepségeket 2003-ban rendezték meg, melyen hatvankét országból, mintegy kétezer indiai vett részt. A plenáris ülések témája egytől egyig az India és diaszpórái
közötti együttműködés elősegítése volt, különös tekintettel az ipari fejlesztésekre,
befektetésekre a kisebbségi média, az önkéntesség és az egészségügy területén.
A külügyminiszter beszédében mérföldkőnek nevezte a rendezvényt India és diaszpórái kapcsolatának történetében. Egy évvel később, 2004-ben pedig Delhiben
létrehozták az Indiai Diaszpórák Központját.
Az indiai diaszpórákkal külön minisztérium, a Ministry of Overseas Indian Affairs8
foglalkozik. 2004-ben hozták létre, azzal a céllal, hogy állandó összeköttetést biztosítson a diaszpórák és az anyaország között (MOIA n.a. d). A minisztérium főbb funkciói:
az Indiából történő ki- és bevándorlás felügyelete, önkéntes programok szervezése
Indiában a diaszpórában élő indiaiaknak, a külügyminisztériummal együttműködve
adminisztratív központok felállítása a nagyobb létszámú diaszpórákkal rendelkező
országokban, ösztöndíjak az NRI/PIO-diákoknak, marketing- és kommunikációs
stratégiák fejlesztése a diaszpórákkal való kapcsolatok erősítésére, a diaszpórában
élők és dolgozók jólétének biztosítása és figyelemmel követése, stb. A minisztérium
éves jelentésében számol be tevékenységéről (MOIA, 2013).
Néhány indiai diaszpóra rövid jellemzése
• Malajzia: Az 1940-es években Malajzia lakosságának 14 százalékát tették ki az indiaiak, 2000-ben a számuk 1,8 millióra nőtt, és ezzel a lakosság 7,7 százalékát teszik ki
(Lal, 2006: 156-167). Nagy részük India déli részéről származik. A bevándorlás három nagy hullámban zajlott, ám mindegyiknek gazdasági okai voltak. A munkaerő
áramlását könnyítette, hogy Malajzia és India is Brit gyarmat volt. Az első hullámban
munkaszerződéssel érkeztek indiaiak a cukornádültetvényekre. A második hullámban főként észak-indiaiak érkeztek, akiket a maláj rendfenntartó erőkhöz, illetve
civil szervekhez toboroztak, míg a harmadik hullámban kereskedők és pénzkölcsönzők érkeztek a déli államokból. A maláj indiai diaszpóra nem volt egységes: vallási
(hindu, muszlim, szikh), nyelvi és kasztbeli különbségek jellemezték.
Jelenleg az indiai diaszpóra megosztott az indiai kormány diaszpóra-politikáját illetően: úgy érzik, a kormány csak a jómódban élő nyugati diaszpórákkal
keresi a kapcsolatok fejlesztését, és a szegényebbeket elhanyagolják, továbbá a
kettős állampolgárság lehetőségét is csupán a befolyásos (és az indiai érdekeknek
számító) országok diaszpóráinak ajánlják fel.
8
Az Indiai Külügyminisztérium hivatalos honlapja: http://moia.gov.in/accessories.aspx?aid=10
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 153
• Szingapúr: a szingapúri cenzus miatt nehéz megbecsülni az indiai diaszpóra
számát. 2007-es adatok alapján a lakosság 9 százaléka indiai9. Ez azonban nem
a teljes képet tükrözi: indiainak számítanak a nepáli, bangladesi, pakisztáni és
Srí Lanka-i származásúak is, mivel Szingapúrban hivatalosan négy csoportba
sorolják a lakosokat: kínai, maláj, indiai, és egyéb. Az indiai lakosok számának
meghatározásánál nem veszik figyelembe továbbá az ideiglenes munkavállalókat,
akik szerződéssel dolgoznak Szingapúrban, általában az IT-szektorban. Az első
bevándorlók a 19. század elején érkeztek Szingapúrba (Lal, 2006: 176-188): az
angolok ugyanis ekkor látták megfelelőnek az időt, hogy egy biztonságos kikötővárost létesítsenek a régióban, amely az India és Kína közötti kereskedelmet könynyítené meg. 1819-ben jelent meg a gyarmati milícia: a Bengáli Gyalogságból 120
fős szipoly fegyveresek érkeztek a mai Szingapúr területére Sir Thomas Stamford
Raffles vezetésével. Származásuk alapján nagy részük azonban nem bengáli volt,
hanem Uttar Pradesh-i és Bihor-i államból valók.
Habár az indiaiak közössége a teljes lakosság kis hányadát teszi ki, mégis erős
befolyásuknak köszönhető Szingapúr fejlődése. Kezdetben fizikai munkások,
kereskedők és üzletemberek vándoroltak Indiából Malajziába, míg manapság az
elsődleges bevándorlók az IT-szektor szakemberei.
• Szaúd-Arábia, Omán, és az Öböl-államok: 2001-ben Szaúd-Arábia, Omán, Kuvait,
Bahrein, Katar és az Egyesült Arab Emirátusok területén élő indiaiak száma meghaladta a 3,3 millió főt (Uo.: 222–233). Legnagyobb számban Szaúd-Arábia és az
Emirátusok területére koncentrálódik az arányuk. Az 1930-as évekig főleg indiai
kereskedők telepedtek le a térségben (elsősorban Dubaiban). Omán, Bahrein és
India közötti kereskedelmi kapcsolatok a brit uralom alatt mélyültek el igazán
(mindkettő brit protektorátus volt).
Miután az 1930-as években felfedezték a térség kőolaj tartalékait és megalakult a Bahrein Petroleum Company, az indiaiak tömegesen vándoroltak ki: a
cég irodai és műszaki alkalmazottainak 94, a műszerészek közel 91 százalékát
indiai bevándorlók tették ki, és hasonló tendenciát mutatott a térség többi nagy
olajvállalata is (pl. Kuwait Oil Company). Az arab-térségben alkalmazott indiaiak
legnagyobb részét azonban továbbra is a képzetlen munkaerő, a betanított munkások és a háztartási alkalmazottak jelentették (mára az összes indiai bevándorló
mintegy 70 százalékát ők teszik ki). A képzett szakemberekre mindig van igény.
A képzetlen munkaerő helyzete rendkívül siralmas: zsúfolt tömegszállásokon
laknak, a lakó- és munkahelyük körülményei egyaránt embertelenek, hasonlóak
a korábban munkaszerződéssel külföldre került munkásokéhoz. Éppen ezért azt
9
Singapore Department of Statistics, Population Trends 2007. Elérés: http://unpan1.un.org/intradoc/
groups/public/documents/apcity/unpan030879.pdf (Letöltve: 2014.04.20.)
154 | szalai éva emese
várják az indiai kormánytól, hogy gondoskodjon a fogadó államban a jogaik érvényesítéséről, és létesítsen helyi érdekképviseleteket. Olyan kétoldalú szerződés
megkötését sürgetik India és az arab államok között, amelyben garantálják a minimumfizetést, ingyenes szállást, heti szabadnapokat, repülőjegy hozzájárulást a
hazaútra és a baleset biztosítást a betanítás időszakára is.
Az indiai diaszpóra Indiába irányuló pénzátutalásainak nagy része ezekből az
arab államokból érkezik.
•
10
Dél-Afrikai Köztársaság: az itt élő indiai származásúak száma eléri az 1,2 millió főt
(Lal, 2006: 242-253). Legtöbbjük KwaZulu-Natal (72 százalékuk) és Gauteng provinciában (20 százalékuk) telepedett le. Az első indiaiak rabszolgákként érkeztek
Dél-Afrikába a 17. században Bengálból és a dél-indiai államokból a Dutch East
India Company hajóin. 1860 és 1911 között érkeztek a legtöbben munkaszerződéssel, ők a cukornádültetvényeken dolgoztak. A bevándorlók 60 százaléka a déli Tamil Nadu és Andhra Pradesh államokból származott, a maradék az északi Bihar és
Uttar Pradesh-ból. 80 hindu, 15 százalék muszlim vallású volt. Az 1870-es évektől
nagy számban érkeztek vállalkozók Gudzsarát (Gujarat) államból (saját költségükön): hitelt, munkát adtak a többi indiainak, és nekik köszönhető az oktatási
és vallási intézmények létrehozása is. Mivel nem kötötte őket munkaszerződés,
bármikor visszatérhettek Indiába, pénzt küldhettek haza, hogy ezzel is segítsék
saját településük fejlődését.
A munkaszerződések tíz év után lejártak, ekkor választhattak: szabad emberként letelepednek az országban, vagy visszatérnek Indiába. Sokan a maradást
választották, egyrészt mert egy évtized alatt családot alapítottak, vagy nehézkesnek vélték az újbóli beilleszkedést az indiai társadalomba. Akik maradtak, földet
béreltek és zöldség- és gyümölcstermesztésből tartották fenn magukat. Az indiai
kereskedők rizst, fűszereket és egyéb felszerelést importáltak Indiából, a kiskereskedők pedig bonyolult kereskedelmi és hitelrendszeren keresztül szorosan
kapcsolódtak egymáshoz. A fehér dél-afrikaiaknak nem tetszett a szabad indiaiak
letelepedése: alkohol függőnek és becstelennek bélyegezték meg őket, és szinte
mindenben bűnbakként tüntették fel őket. Szorgalmazták az ázsiai bevándorlás
szigorítását, számos településen megtiltották az indiaiak letelepedését, és számos
módon próbálták ellehetetleníteni a kereskedésüket.
1894-ben tűnt fel Mohandas K. Gandhi, aki válaszul megalapította a Natal
Indian Congress (NIC) elnevezésű politikai szervezetet. Gandhi egységre szólította fel az indiaiakat, ugyanakkor egyediségüktől (vallási, nyelvi, területi) sem
akarta őket megfosztani. Közös gyökereikre és származásukra, „indiaiságukra”10
hívta fel a figyelmet: a szubkontinensen élők mindig is egy nemzetet alkottak, és
A fogalom angolul ‚Indianness’
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 155
ehhez a nemzethez tartoznak azok is, akik elvándoroltak és máshol telepedtek
le. Az apartheid során (1950–1980 között) 140 ezer indiainak kellett elhagynia az
otthonát és elkülönített városokba költöznie. Ezek általában távol estek a korábbi
lakhelyüktől, munkahelyüktől, emiatt megnövekedtek az utazási költségek, és
sok család szakadt el egymástól a nagy távolságok miatt.
A dél-afrikai indiaiak közül vannak egyértelmű nyertesei, ugyanakkor vesztesei
is a apartheid korszaknak. Nyertesek azok, akik alkalmazkodni tudtak a folytonos
változásnak, éltek a gazdaság liberalizációjával. Az elszigetelődés azokat érte el,
akiknek nincs elég tőkéjük egy új élethez, nem elég képzettek, hogy szakemberként
a fejlett országok ‘új’ diaszpóráihoz csatlakozzanak, az Indiához való viszonyuk
pedig túlságosan törékeny és elhanyagolt ahhoz, hogy visszatérjenek oda.
• Trinidad és Tobago (Lal, 2006: 278-286): az első indiaiak 1845-ben érkeztek a
szigetre munkaszerződéssel. Mintegy három évtized alatt az indiai bevándorlók
száma a trinidadi lakosság egyharmadát tette ki, mára a számuk meghaladja a
fél millió főt, ezzel ők váltak a legnépesebb népcsoporttá az országban. A kezdeti időkben a cukornád- és kakaóültetvényeken dolgoztak, ám nagyon hamar
kiszorultak a mezőgazdasági szektorból, és manapság főleg az olajiparban és
szénhidrogén-kitermelésben vesznek részt.
Sokáig Kalkuttából, majd az 1870-es évektől Bihar és Uttar Pradesh államokból vándoroltak ki a legtöbben. A kivándorlásnak számos oka volt, első helyen
azonban a 19. században Észak-Indiát sújtó szárazság nyomán kialakult súlyos
élelmiszer-hiány áll. Tömegesen érkeztek brit kézműves termékek, és ennek következtében a helyi kisiparosok és kézművesek munka nélkül maradtak, emiatt
más megélhetést kellett találniuk. A brit adórendszernek „köszönhetően” egyfajta
földesúri rendszer alakult ki, vagyis a hatalmas földterületek néhány gazdag
földesúr kezében összpontosultak. Emiatt irreálisan magasra szöktek a földbérleti díjak és az eladósodott tulajdonosok kénytelenek voltak megválni földjeiktől.
Mindezek ismeretében nem meglepő tehát, hogy sokan estek áldozatául a csalárd
toborzóknak. A kivándorlók között sok özvegyasszonyt is találunk, akik a rájuk
nehezedő társadalmi nyomás elől menekültek.11 A kivándorlók jelentős része, kb.
85 százaléka hindu, 14 muszlim és kevesebb, mint 1 százaléka keresztény volt.
11
A sati a hindu hagyományokhoz kapcsolódik, de más, nem-hindu közösségekben is találkozhatunk
vele. Lényege, hogy a férj halála után az özvegyeknek egész életükben gyászolniuk kell, csak fehér
ruhában járhatnak (Indiában ez a gyász színe), nem házasodhatnak újra, és sok esetben a társadalom
is kirekeszti őket. A sati egyik extrém formája, hogy az özvegyek rituális öngyilkosságot követnek el
férjük halotti máglyáján, ezzel is bizonyítandó férjük iránti hűségüket és elkötelezettségüket. Habár
a sati e formáját már az 1800-as évek elején betiltották, mégis találkozhatunk még a hírekben ilyen
esetekkel: India wife dies on husband’s pyre. BBC, 2006.08.22. Elérés: http://news.bbc.co.uk/2/hi/
south_asia/5273336.stm (Letöltve: 2014.06.10.); Indian women still commit ritual suicide. RT.com,
2009.09.10. Elérés: http://rt.com/news/india-ritual-suicide-sati/ (Letöltve: 2014.06.10.)
156 | szalai éva emese
Miután lejártak a munkaszerződések, az indiaiak nagy része úgy döntött, nem
tér vissza Indiába, hanem letelepednek és földművelésből élnek meg. Az 1920-as
évektől változott az indiaiak helyzete: egyre többen költöztek városokba, ahol
kereskedni kezdtek, majd a következő évtizedekben a keresztény misszionáriusok tanították őket írni-olvasni. Az 1970-es években (az olajárrobbanás következtében) Trinidadban hatalmas gazdasági bumm ment végbe, és számos indiai
család ki is használta ezt a helyzetet. Az 1980-as évekre azonban megtorpant ez
a fejlődés, emiatt sokan az Egyesült Államokba vándoroltak (nem csak Trinidadra,
hanem az egész Karib-térségre jellemző volt ekkoriban a kivándorlás).
India és Latin-Amerika kapcsolata
„India következő lépése Latin-Amerika lesz?” – teszi fel a kérdést az Indian Foreign
Affairs Journal egyik számában. A kereskedelmen és befektetési lehetőségeken túl
a latin-amerikai térség fontos szerepet játszhat az energiabiztonság és élelmiszeranyag ellátás területén. További együttműködés, ugyanakkor versengés képzelhető
el a két szubkontinens között a multilaterális nemzetközi intézményekben, illetve a
globális kormányzás és a klímaváltozás kérdéseiben. Tekintettel a Karib-térség brit
Nemzetközösségi államaiban és Suriname-ban élő nagyszámú indiai diaszpórára, ez
a terület külön figyelmet érdemel az indiai külpolitikában. Ugyanakkor elképzelhető,
hogy a japán és kínai terjeszkedés után India túl későn érkezett a kontinensre, és
emiatt háttérbe szorulhat mind a diplomácia, kultúra, politika, mind az üzleti tevékenység terén.
Kétségtelen, hogy a legvonzóbb ok a kontinens kőolaj- és földgázlelőhelyeik, ám
ezen túl más érdekek is fűződhetnek India latin-amerikai terjeszkedéséhez. 2000 óta
a kétoldalú kereskedelmi kapcsolatok évi 22%-kal nőttek, és a kétoldalú befektetések
is növekvő tendenciát mutatnak különösen Chile és Brazília esetében. Elsősorban
indiai telekommunikációs és számítástechnikai cégek telepedtek le a régióban, de a
latin-amerikai vállalatok is feltűntek már Indiában. India számára a nyersanyag-lelőhelyek mellett nem elhanyagolható Latin-Amerika hatalmas gazdasága, ami jelentős
piacot kínál az indiai áruknak. Nem szabad figyelmen kívül hagyni a kereskedelmet
akadályozó tényezőket sem, nevezetesen a magas védővámokat (különösen az indiai
oldalon), és a kiugróan magas szállítási költségeket (fejlett infrastruktúra hiánya).
India kereskedelme a latin-amerikai régióval 1996/97 óta 1072.45 millió USD-ról
2005/06-ra 5365.44 millió dollárra nőtt, ami több mint 400%-os növekedést jelent
egy évtized alatt. 2009-ben az indiai áruk elsődleges importőre Brazília volt, ezt
követi Mexikó és Kolumbia, míg India számára Brazília, Venezuela, Mexikó, és Chile
importált legnagyobb mennyiségben.
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 157
Táblázat 3: Az indiai lakosság aránya egyes dél-amerikai kis államokban
Ország
Trinidad és Tobago
Suriname
Guyana
Teljes népesség*
1 2 2 7 505
491 989
74 4 76 8
NRI/PIO**
551 500
140 300
320 200
Százalék
45
28
43
* 2011. júliusi becsült adatok. Forrás: „The World Factbook. Central America and Caribbean”. United States
of America. Central Intelligence Agency, https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/
geos/td.html, 2012. május 8.
** Forrás: „Estimated Number of Overseas Indias”. Ministry of Overseas Indian Affairs, http://moia.gov.in/
writereaddata/pdf/NRISPIOS-Data.pdf. Letöltés ideje: 2012. május. 8.
A ’90-es években kezdett India ismét visszakapcsolódni a világgazdaságba, növekedése is ekkor gyorsult fel: infrastruktúra fejlesztése, szegénység elleni harc,
államadósság csökkentése. A nyitás következtében megélénkült a külkereskedelem
és a külföldi tőke beáramlása az országba, nőttek a valutatartalékai: míg 1991-ben
6 milliárd USD, 2008 végére közel 300 milliárd USD12 volt. Mivel India gazdasága a
legutóbbi válság kirobbanásakor is meglehetősen zárt volt, a bankrendszer szereplői
pedig nem álltak közvetlen kapcsolatban azokkal a külföldi pénzintézményekkel,
amelyek a válság kirobbanásáért felelősek, a válság is kevésbé éreztette hatásait.
Ugyanekkor lépett Latin-Amerika is a gazdasági-politikai stabilizáció útjára. Brazília
különösen gyors gazdasági fejlődésbe kezdett, a térség országai közül elsőként írt alá
kétoldalú egyezményeket Indiával. 1997-ben az indiai kormány elindította a FOCUS
LAC (FOCUS Latin-America and the Caribbean) nevű stratégiai programját azzal a
nem titkolt szándékkal, hogy növelje a régióba irányuló exportját. A programot
2008-ig hosszabbították meg, ez idő alatt jelentős növekedést értek el a korábbi évek
mutatóihoz képest: 1996/97-ben 478 millió USD-ról 2005/06-ra közel 3000 millió
USD-ra nőtt India Latin-Amerikába irányuló exportja. Hozzá kell azonban tenni, hogy
India globális exportjában a latin-amerikai térségnek továbbra is elenyésző, 2,88%os, India összes importjában 1,69%-os részesedése volt.13
A MERCOSUR (Mercado Común del Sur, magyarul Dél-amerikai Közös Piac) a délamerikai kontinensen a mai napig a legnagyobb regionális integrációs szervezet. Az
EU, NAFTA, és az ASEAN után ez a negyedik legnagyobb integrált piac: több mint 200
milliós lakosságának éves GDP-je 1 milliárd dollár, ebből 190 milliárd dollár kereskedelemből származik. 2004-ben írták alá (2009 júniusában lépett életbe) Indiával
12
13
Székely-Doby András (2009): India és a válság. In: A globális válság: hatások, gazdaságpolitikai válaszok és kilátások. Vol. 6. A válság hatása a meghatározó és a feltörekvő nem európai országokban.
MTA Vilaggazdasági Kutatóintézet, Budapest, pp. 55-59. Elérés: http://www.vki.hu/kot/ecostat/06Szekely-Doby-Andras-es-Szilagyi-Judit.pdf (Letöltve: 2016.02.20.)
Objective and achievement of Focus LAC Programme. Ministry of Commerce. http://commerce.nic.in/
flac/flac1.htm (Letöltve: 2016.02.20.)
158 | szalai éva emese
azt a kétoldalú szerződést, amely az első lépést jelenti a felek közötti szabadkereskedelmi egyezményhez.14 2004-ben a kétoldalú kereskedelem 722 millió dollárt tett
ki, míg 2008-ra ez az érték 1320 millió dollárra emelkedett, vagyis több mint 80%-os
növekedést jelentett.15 2010-11-ben India 37,6%-kal növelte a MERCOSUR országaiba
irányított exportját.16 A térség országai közül Brazíliával legjelentősebbek a kapcsolatai, ide irányul a MERCOSUR-ba érkező exportjának 80%-a.
A latin-amerikai régión belül külön említést érdemel a Karib-térség, a dél-amerikai kontinenstől eltérő adottságaival, népcsoportjaival. Abban azonban hasonlóak,
hogy a térség országai is fontosnak tartják az integrációt, az egymás közti gazdasági
és politikai kapcsolatok fejlesztését, és a többoldalú együttműködések létrehozását,
integrációjának mai formájához több fejődési szakaszon keresztül ért el.17 1958-ben
hozták létre és 1962 működött a Nyugat-Indiák Föderációja, majd ezt a társulást feloszlatása után 1965-ben követte a Karibi Szabadkereskedelmi Szövetség (CARIFTA).
1972-ben fogalmazódott meg az a gondolat, hogy ez a szabadkereskedelmi egyezmény
szabadpiaci egyezményként működjön tovább. Ennek eredményeként jött létre a Karibi Közösség (Caribbean Community, röviden CARICOM). A szervezet alapokmányát
1973. július 4-én írták alá Chaguaramasban (Trinidad és Tobago), és még ugyanabban
az évben augusztus legelején életbe is lépett. Jelenleg a CARICOM 15 teljes jogú tagországból,18 5 társult tagból,19 és 8 megfigyelői státuszú országból áll.20 2005-ben jött
létre a Petrocaribe nevű szervezet, a CARICOM-mal szorosan együttműködve, illetve
kihasználva a közös piac nyújtotta előnyöket.21 A tömörülés célja, hogy biztosítsa a
térség nyersolaj-ellátását, így növelve az országok közti szolidaritást, egységtudatot,
és az energiabiztonságot. Nem meglepő módon a kezdeményezés a dél-amerikai kontinens legnagyobb nyersolaj-exportőrétől, Venezuelától származott. Az egyezmény
14
15
16
17
18
19
20
21
India and Mercosur: Boosting Trade through Regionalism. CUTS Center for Trade, Economics, and
Environment. IBSA 1/2005. http://www.cuts-citee.org/PDF/IBSA-1-India-Mercosur.pdf (Letöltve:
2016.02.20.)
India-Mercosur PTA. In: EENI – The Global Business School. http://en.reingex.com/India-MERCOSURFTA.shtml (Letöltve: 2016.02.20.)
Singh, Ritesh Kumar (2011): Case for more trade with Mercosur. In: The Hindu Business Online. October
14, 2011. Elérés: http://www.thehindubusinessline.com/opinion/article2537963.ece (Letöltve:
2016.02.20.)
A szervezet történetéről, szervezeti felépítéséről szóló bemutatás a hivatalos honlapjáról származik:
http://caricom.org/
Barbados, Guyana, Jamaica, Trinidad és Tobago (alapító tagok), Antigua és Barbuda, Bahamák, Belize,
Dominika, Grenada, Haiti, Montserrat, St Kitts és Navis, St Lucia, St Vincent and the Grenadines, Suriname.
Anguilla, Bermuda, Brit Virgin-szgtk., Cayman-szgtk., Turks és Caicos-szgtk.
Aruba, Kolumbia, Curacao, Dominikai Köztársaság, Mexikó, Puerto Rico, Szt. Martin, Venezuela.
Petrocaribe. Página Oficial del Ministerio del Poder Popular de Petróleo y Minería. Elérés: http://
www.pdvsa.com/index.php?tpl=interface.en/design/readmenuprinc.tpl.html&newsid_temas=48
(Letöltve: 2016.02.20.)
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 159
lényege, hogy Venezuelától kedvező áron és feltételek mellett vehetnek nyersolajat
az egyezményt aláíró országok, ezzel is elősegítve a térség integrációját. Trinidad,
Barbados és Haiti kivételével mindegyik CARICOM tagország aláírta az egyezményt,
továbbá Kuba és a Dominikai Köztársaság is, valamint később csatlakozott Honduras és Guatemala. Trinidad esetében a távolmaradás oka az, hogy maga is exportál
nyersolajat, és ha aláírta volna az egyezményt, akkor az hátrányosan érintette volna
exportlehetőségeit.
2003 novemberében India és a Karibi Közösség egy közös konzultációs és együttműködési bizottság felállításáról döntött.22 India hatalmas felvevő piacnak bizonyul
a térség államaiból exportált kőolaj és folyékony földgáz (LNG) tekintetében, ezek
importálása teljesen vámmentes Indiában. Ebből is látszik, milyen nagy szüksége van
Indiának a nyersanyagra, és mennyire ki van szolgáltatva ilyen téren az azt exportáló
országoknak. Valószínűsíthető, hogy ezért szeretne minél szorosabb kapcsolatokat
ápolni a latin-amerikai és a karibi országokkal, minden lehetőséget megragadva a
kétoldalú kapcsolatok bővítésére és elmélyítésére. Nem olyan meglepő India jelenléte, ha figyelembe vesszük a térségben élő nagyszámú indiai diaszpórát, és a közös
történelmi múltat a Brit Nemzetközösségben.
Az el nem kötelezett országok mozgalma
Az el nem kötelezettek mozgalmának ötlete és ideológiája Jawaharlal Nehrutól, a független India első miniszterelnökétől származik (Uo.). 1955 áprilisában az indonéziai
Bandungban 29 ország részvételével konferenciát rendeztek,23 ahol először fogalmazódtak meg a későbbi mozgalom alapjait képező alapelvek: gyarmati felszabadítás, a
béke, a kulturális, a gazdasági és politikai együttműködés.
Ezt követően 1961-ben Belgrádban sor került az első el nem kötelezett országok
mozgalmának konferenciájára. Az állam- és kormányfők közül jelen volt Nehru,
Tito és Nasszer is. Együttes javaslatukra elfogadták a szervezet hivatalos kereteit
és létrehozták az el nem kötelezettek mozgalmát (Non-Aligned Movement – NAM).
A későbbi találkozók a mozgalom legfelső fórumaként szolgáltak, ahol a résztvevő
tagországok az elfogadott dokumentumokat követve tevékenykedtek (Tarrósy, 2006:
64). A mozgalom elsődleges célja az volt, hogy alternatívaként szolgáljon a gyarmati
22
23
Agreement Between the Caribbean Community and the Government of India to Establish a Standing
Joint Commission on Consultation, Cooperation and Coordination. Elérés: http://www.caricom.org/
jsp/pressreleases/pres157_03.jsp (Letöltve: 2016.02.20.)
A résztvevő országok három csoportra oszthatók: szocialista országok (Kínai Népköztársaság, Vietnámi Demokratikus Köztársaság), a Nyugat mellett elkötelezett vagy nyugati orientációjú országok
(Fülöp-szigetek, Japán, Pakisztán, Thaiföld, Törökország, Dél-Vietnam, Ceylon, Irán, Szaúd-Arábia,
Aranypart, Irak, Jordánia, Libanon, Libéria, Szudán), és a független vagy semleges politikát követő
országok (India, Afganisztán, Burma, Kambodzsa, Egyiptom, Indonézia, Laosz, Nepál, Szíria). Tóthné
Nagy, 1984: 15)
160 | szalai éva emese
sorból függetlenné vált országoknak a hidegháborús tömbök politikájától való elhatárolódására.
Az 1980-as évekre azonban megtorpantak az új világrend kiépülése felé mutató
folyamatok. Az Észak-Dél megosztottság fő problémája, az életszínvonal-szakadék
továbbra is fennállt, sőt egyre tágult és mélyült, így az elmaradott országok még
inkább lemaradtak a fejlett államoktól (Uo.: 67).
A hidegháború lezárultával pedig úgy tűnt, hogy gyakorlatilag fölöslegessé vált a
mozgalom további működése, holott az elmaradottság problémáit a 2000-es évekre
sem sikerült megoldani. Szükséges lett olyan pénzügyi mechanizmusok alkalmazása,
amelyek támogatják a déliek hosszú távú fejlődési programjait, ezért létrehozták
az ún. Új Globális Humán Rendet (NGHO), 24 melynek célja a gazdagok és szegények
közötti egyenlőtlenségek felszámolása.
Milyen szerep vár az el nem kötelezettek mozgalmára az új világrendszerben,
vetődött fel a kérdés. Thabo Mbeki dél-afrikai elnök 2003-ban arra figyelmeztetett,
hogy „a mozgalom jövője azon múlik, milyen válaszokat képes adni a globális kihívásokra”. A dél-afrikai elnökség (2004) külön hangsúlyt fordított a Dél-Dél kapcsolatok
erősítésének szükségességére, ekkor azonban még nem mutatkozott konkrét megoldás. Ám az 1990-es években a szabadkereskedelem térnyerésekor megmutatkozott,
hogy a déli félteke országai (Argentína, Brazília, Kína, India és Dél-Afrika különösen
aktívnak bizonyult) közös erővel képesek eredményesen szembeszállni az északi,
mezőgazdasági érdekeket tükröző liberális állásponttal.
Habár az el nem kötelezettek mozgalmának ideológiája háttérbe szorult az új indiai külpolitikában, továbbra is fontos szerep jutott a harmadik világ iránti szolidaritásnak. Ugyanakkor számos új szerveződésben fedezhető fel az el nem kötelezettség
újjászületése.
2003-ban tűnt fel az IBSA (India-Brazil-South Africa), egy informális multilaterális
szervezet, amelyet új el nem kötelezett mozgalomként is emlegetnek. Célja a tagok
közötti együttműködés, a kölcsönös segítségnyújtás és fejlődés biztosítása. Számos
kritika érte a mozgalmat azért, hogy éppen Kínát zárta ki a fejlődő országok koalíciójából. Argentínát ideológiai okokból (az utolsó katonai kormány szimpátiája az
apartheiddel), Kínát pedig tekintélyuralmi rendszere és világuralmi törekvései miatt
hagyták ki a társulásból.
Míg az IBSA a fejlesztési és politikai együttműködést tartja szem előtt, addig egy
másik tömörülés, a BRICS (Brazil-Russia-India-China-South Africa), gazdasági intézkedéseket sürget. Úgy tűnik, hogy a két csoportosulás között verseny uralkodik, és
mindkettő egyre nagyobb befolyást szeretne magának kiharcolni a nemzetközi fó24
Az Új Gazdasági Humán Rendről bővebben: http://www.acs-aec.org/about/sg/Girvan/Speeches/nworder_
eng.htm és http://jagan.org/articles3.htm (Letöltve: 2011.07.21.)
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 161
rumokon. Kína szempontjából ez érthető, hiszen India növekvő gazdasága a jövőben
sértheti érdekeit.
Összegzés
A diaszpóra olyan kisebbséget jelent, amely az anyaországtól távol, szétszórtan él
a világban, és nem egyezik meg az anyaország határai mentén élőkkel (szomszédságpolitika). A diaszpórák célja az emberiség mindenkori evolúciójában a szegénység
csökkentése, a szociális és gazdasági fejlődés voltak, ám ezek a célok mára globális
szintre emelkedtek. A diaszpórák integrációja központi kérdése a fogadó ország
nemzetpolitikájának, és nagyban befolyásolja az anyaország és a fogadó állam közti
kapcsolatokat.
Egyre növekszik azoknak a száma, akik Kína világméretű fejlődése és növekedése
után a következő gazdasági óriás, India felemelkedésére és ennek világméretű hatásaira hívják fel a figyelmet. India növekedése jelentős, gazdasági és politikai szerepe
a világban egyre nő, mindez pedig azt mutatja, hogy figyelmet érdemel.
Az indiai diaszpóra mai állapota évszázados migrációs hullámok eredménye,
amelyek oka időszakonként változott. Ezek közé tartozott a gyarmatosítás, mint
ahogy napjainkban a globalizáció, illetve a világpiac igényei szerinti „munkaerő-gazdálkodás” lehetőségei. Ezért különböztetünk meg „régi” (pl. Szingapúr, Malajzia, Fidzsi-szigetek, Dél-afrikai Köztársaság, és a Karib-térség államai) és „új” diaszpórákat
(USA, Egyesült Királyság, Kanada). Az indiai diaszpóra politikai-gazdasági szerepe
is jelentős: a pénzátutalások jelentős részét képezik az ország GDP-jének, illetve az
indiai diaszpóra a fogadó és az anyaország politikai életét is befolyásolhatja.
Összességében elmondhatjuk, hogy a diaszpórák szerepe egyre inkább felértékelődik ebben a globalizált világban. A diaszpóra-kutatás egyelőre rövid múlttal
rendelkezik, ám mindig része az adott ország külpolitikájának. Azok az országok,
amelyek nagy tengerentúli diaszpórákkal vagy közösségekkel rendelkeznek, könynyebben és szélesebb körben érvényesíthetik nemzeti érdekeiket.
1.
2.
3.
4.
5.
Melyek a diaszpóra fogalmának főbb fejlődési szakaszai?
Hogyan jellemezné az indiai kivándorlás szakaszait?
Mik jellemzik a „régi” és „új” diaszpóra közösségeket?
Sorolja fel az indiai diaszpóra politikai-gazdasági szerepeit!
Hasonlítson össze két indiai diaszpóra közösséget (a diaszpóra története,
aktuális helyzete stb.)!
162 | szalai éva emese
Ajánlott linkek az interneten
Country Specific Indian Diaspora, http://moia.gov.in/accessories.aspx?aid=11
Federation of Indian Chambers of Commerce and Industry, http://ficci.com
Foundation for Indian Diaspora in Europe, http://www.indiandiaspora.eu
High Level Committee On Indian Diaspora, http://indiandiaspora.nic.in
Indian Council of World Affairs, http://icwa.in/index.html
Indian Foreign Affairs Journal, http://www.associationdiplomats.org/publications/ifaj/ifajgeneral.htm
International Diaspora Engagement Alliance, http://diasporaalliance.org
Ministry of External Affairs, Government of India, http://www.mea.gov.in
Ministry of the Overseas Indian Affairs, http://moia.gov.in/index.aspx
The Indian Diaspora, http://theindiandiaspora.com
Felhasznált irodalom
Anderle, Ádám (2002): Spanyol bevándorlók Latin-Amerikában a 19–20. században. In.
Anderle, Ádám (ed.): Latin-amerikai utakon. Hispánia, Szeged.
Anderle, Ádám (2010): Latin-Amerika története. JATE Press, Szeged.
Ansari, Shri M. Hamid (2011): The Challenges to Indian Diplomacy in the 21st Century. Address
at the Annual Lecture 2011 of the Association of the Indian Diplomats in New Delhi, March
11, 2011.
Asien, Ernesché Rodríguez (2008): Las remesas en el mundo. Elérés: http://www.cadtm.org/
Las-Remesas-en-el-mundo (Letöltve: 2014.06.20.)
Association of Indian Diplomats (2005): Economic Diplomacy. Ten-Point Plan for Making It
more Effective. The Association of Indian Diplomats. Elérés: http://www.associationdiplomats.org/publications/ifaj/Vol1/ecodiplomacy.htm. (Letöltve: 2012.01.11.)
Cohen, Robin (2008): Global Diasporas. An Introduction. Routledge, New York.
Desai, Niranjan (2006): India and its Diaspora. IFAJ, Vol. 1., No. 2.
Gonsalves, Eric (2006): India and the UN Reforms. IFAJ Vol.1., No. 2.
IFAJ (2008a): India’s Energy Security: The External Dimension. Debate. IFAJ, Vol. 3., No. 1.
IFAJ (2008b): India’s Diaspora Policy. Debate. IFAJ, Vol. 3., No. 2.
IOM (2007): Diaspora y desarrollo – Diásporas como Agentes para el Desarrollo en América
Latina y el Caribe. Ginebra (Svájc): Organización Internacional para las Migraciones. Elérés:
http://www.iom.int/jahia/webdav/site/myjahiasite/shared/shared/mainsite/media/
docs/news/4diaspora_desarrollo.pdf (Letöltve: 2013.04.03.)
IOM (2012): Key Migration Terms: Forced migration. International Organization for Migration. Elérés: http://www.iom.int/jahia/Jahia/about-migration/key-migration-terms/lang/en#Forcedmigration. (Letöltve: 2012.06.10.)
Lal, Brij V. (ed.) (2006): The Encyclopedia of the Indian Diaspora. Editions Didler Millet.
Mohan, C.Raja (2006): India’s New Foreign Policy Strategy. Draft Paper Presented at a Seminar
in Beijing by China Reform Forum and the Carnegie Endowment for International Peace,
Beijing, May 26, 2006. Carnegie Endowment for International Peace. Elérés: https://www.
carnegieendowment.org/files/Mohan.pdf (Letöltve: 2012.04.20.)
Mohta, Madhup – Sinha, Atish (eds.) (2007): Indian Foreign Policy. Challenges and
Opportunities. Foreign Service Institute, New Delhi
MOIA (n.a. a): India and Its Diaspora. The Ministry of Overseas Indian Affairs. Elérés: http://
moia.gov.in/accessories.aspx?aid=10 (Letöltve: 2012.01.09.)
indiai migrációs folyamatok és az indiai diaszpóra | 163
MOIA (n.a. b): To Know Country Specific Indian Diaspora. The Ministry of Overseas Indian
Affairs. Elérés: http://moia.gov.in/accessories.aspx?aid=11 (Letöltve: 2012.01.09.)
MOIA (n.a. c): Estimated Numbers of Overseas Indians.The Ministry of Overseas Indian Affairs.
Elérés: http://moia.gov.in/writereaddata/pdf/NRISPIOS-Data.pdf (Letöltve: 2012.04.30.)
MOIA (n.a. d): An Overview. The Ministry of Overseas Indians. Elérés: http://moia.gov.in/
services.aspx?id1=7&idp=7&mainid=6 (Letöltve: 2012.04.30.)
MOIA (2013): Annual Report of the Ministry of Overseas Indian Affairs, 2012-2013. Ministry
of Overseas Indian Affairs. Elérés: http://moia.gov.in/writereaddata/pdf/Annual_
Report_2012-2013.pdf (Letöltve: 2014.07.01.)
Mukhopadhyay, Alok Rashmi (2008): EU India Relations: A Critique by Shazia Aziz Wülbers.
IFAJ, Vol. 3., No. 4.
Reserve Bank of India (2010): Reserve Bank of India Bulletin, Vol. 64., No. 1. Elérés: http://
rbidocs.rbi.org.in/rdocs/Bulletin/PDFs/JANBL110110_Full.pdf (Letöltve: 2012.04.20.)
Sachdeva, Gulshan (2007): India and the EU: Boosting Relations through CECA. IFAJ, Vol. 2.,
No. 1.
Safran, William (1991): Diasporas in Modern Societies: Myths of Homeland and Return.
Diaspora, Vol. 1., No. 1. Elektronikus változat elérés: http://www.rhetoricalens.info/
images/Safran.pdf (Letöltve: 2012.04.30.)
Schomburg Center (n.a.): In Motion. The Great Migration. The African-American Migration
Experience. The Schomburg Center for Research in Black Culture. Elérés: http://www.
inmotionaame.org/migrations/landing.cfm?migration=8 (Letöltve: 2012.04.30.)
Srinivasan, Krishnan (2007): Rethinking India’s Leadership Role in the Commonwealth. IFAJ,
Vol. 2., No. 4.
Székely-Doby, András (2009): India és a válság. In. Székely-Doby, András – Szilágyi, Judit
(eds.): A globális válság: hatások, gazdaságpolitikai válaszok és kilátások. 6. kötet. A
válság hatása a meghatározó és a feltörekvő nem európai országokban. MTA Világgazdasági Kutatóintézet, Budapest. Elérés: http://www.vki.hu/kot/ecostat/06-Szekely-DobyAndras-es-Szilagyi-Judit.pdf (Letöltve: 2012.04.30.)
Tarrósy, István (2006): Az el nem kötelezettek mozgalma (1955-2005). In. S. Szabó, Péter (ed):
Pécsi Politikai Tanulmányok III. PTE BTK Politikai Tanulmányok Tanszék, Pécs. pp. 63–72.
Elérés: http://www.publikon.hu/application/essay/179_1.pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
Thomas, Hugh (1997): Trans-Atlantic Imports by Region, 1450–1900. In: Thomas, Hugh (ed.):
The Slave Trade. Simon & Schuster, New York. Elektronikus változat elérés: http://0.tqn.
com/d/africanhistory/1/0/6/M/SlaveryTable002.jpg (Letöltve: 2012.04.20.)
Tóthné Nagy, Magdolna (1984): Belgrádtól Delhiig. Az el nem kötelezettek mozgalma. Kossuth
Kiadó, Budapest.
World Bank (2011): Migration and Remittances Factbook 2011. The World Bank. Elérés:
http://issuu.com/world.bank.publications/docs/9780821382189?mode=embed&layo
ut=http%3A%2F%2Fskin.issuu.com%2Fv%2Flight%2Flayout.xml&showFlipBtn=true
(Letöltve: 2013.03.30.)
Adatbankok
„Migration and Remittances Factbook 2011”. The World Bank, http://issuu.com/world.bank.
publications/docs/9780821382189?mode=embed&layout=http%3A%2F%2Fskin.issuu.
com%2Fv%2Flight%2Flayout.xml&showFlipBtn=true.
164 | szalai éva emese
„The World Factbook”. United States of America. Central Intelligence Agency, https://www.cia.gov/
library/publications/the-world-factbook/.
East Indians of the Caribbean’. World Directory of Minorities.
Estimated Numbers of Overseas Indians”. Ministry of Overseas Indian Affairs http://moia.gov.in/
writereaddata/pdf/NRISPIOS-Data.pdf.
http://www.faqs.org/minorities/South-and-Central-America/East-Indians-of-the-Caribbean.html,
Singapore Department of Statistics, Population Trends 2007. http://unpan1.un.org/intradoc/groups/
public/documents/apcity/unpan030879.pdf.
További ajánlott irodalom
Ludden, David (2002): India and South Asia: A short history. Oneworld, Oxford.
Robb, Peter (2002): A History of India. Palgrave, London and New York.
Tinker, Hugh (1974): A New System of Slavery: The Export of Indian Labour Overseas,
1830–1920. Oxford University Press, London.
Bates, Crispin (ed.) (2001): Community, Empire and Migration: South Asians in Diaspora.
Palgrave, New York.
Brown, Judith M. – Foot, Rosemary (eds.) (1994): Migration, the Asian Experience. St Martin’s
Press, New York.
Cohen, Robin (ed.) (1995): The Cambridge Survey of World Migration. CUP, Cambridge.
Clarke, Colin – Peach, Ceri – Verovec, Steven (eds.) (1990): South Asians Overseas: Migration
and Ethnicity. CUP, New York.
Motwani, Jagat K. (ed.) (1993): Global Indian Diaspora, Yesterday, Today and Tomorrow. Global
Organization of People of Indian Origin (GOPIO), New York.
Diaspora: A Journal of Transnational Studies, published by University of Toronto Press, Toronto.
Rukmani, T.S. (ed.) (2001): Hindu Diaspora: Global Perspectives. Munshiram Manoharlal, New
Delhi.
Vertovec, Steven (2000): The Hindu Diaspora: Comparative Patterns. Routledge, London and
New York.
Dabydeen, David – Samaroo, Brinsley (eds.) (1996): Across the Dark Waters: Ethnicity and
Indian Identity in the Caribbean. Macmillan, Basingstoke.
Fluderlink, Monika (ed.) (2003): Diaspora and Multiculturalism. Rodopi, Amsterdam.
Mishra, Sudesh (2006): Diaspora Theory. Edinburgh University Press, Edinburgh.
A diaszpóra irodalmából
Birbalsingh, Frank (ed.) (2000): Jahiji: An Antology of Indo-Caribbean Fiction. TSAR
Publications, Toronto.
Dabydeen, Cyril (2000): My Brahmin Days and Other Stories. TSAR Publications, Toronto.
Essop, Ahmed (1984): Noorjehan and Other Stories. Ravan Press, Johannesburg.
Lahiri, Jhumpa (1999): Interpreter of Maladies. Houghton Milffin, USA.
Rushdie, Salman (1991): Imaginary Homelands: Essays and Criticism 1981–1991. Granta/
Viking, London.
Migrációs trendek Kínában és Délkelet-Ázsiában
Vörös Zoltán
Absztrakt
A fejezetben a kínai migráció jellemzőit, sajátos megnyilvánulási formáit,
valamint az ebből fakadó lehetőségeket és kihívásokat vesszük górcső alá.
Kitérünk továbbá a kínai diaszpóra gazdasági szerepére, valamint az óriási
méreteket öltő belső vándorlás okaira és következményeire is. Mindemellett
figyelmet szentelünk a Kínával szimbiózisban létező régiónak, Délkelet-Ázsiának, nem csupán az ott élő kínai kisebbség elemzése, hanem a térségbeli
államok migrációt támogató politikájának bemutatása érdekében.
Abstract
The chapter gives an overview of Chinese migrations, analyzing their
characteristics and specific manifestations. It examines the opportunities and
challenges of the migration of the Chinese, addressing not only the economic
role of the diaspora, but internal migration as well, focusing on the causes and
consequences. Besides, attention is paid to Southeast Asia, a region existing in
symbiosis with China, to analyze the Chinese minority living in the countries
of the region, as well as to learn about state-supported migration there.
Kulcsszavak: Kína, Délkelet-Ázsia, migráció, belső migráció, Fülöp-szigetek, Ázsia
Keywords: China, Southeast Asia, migration, internal migration, The Philippines, Asia
Bevezetés
Kína a nemzetközi migráció egyik főszereplője, ráadásul nem csupán kibocsátó
országként van jelen a folyamatokban: a rurális (vidéki) térségekből az urbánus (városi) területek irányába zajló belső migráció soha és sehol nem látott méreteket ölt.
Az ország a világ legnagyobb kibocsátó állama, 35-50 millió1 kínai él az ország
1
Pontos statisztikai adatok nem állnak rendelkezésünkre. Több tanulmány az 50 millió körüli számot
használja, ideszámolva a délkelet-ázsiai térségben évtizedekkel ezelőtt kivándorolt kínaiakat is,
166 | vörös zoltán
határain kívül, a belső migráció pedig 150–200 millió embert érint. A kínai közösségek integrációja térségenként különböző, az Egyesült Államokban (és az Egyesült
Királyságban) jelentősek az úgynevezett Chinatown-ok (kínai negyedek), ahol a
migránsok sokszor még az utcák képét is a magukéra formálják és egy tömbben élnek. A szakirodalom kiemelt példaként hozza a thaiföldi beilleszkedést: a távol-keleti
országban körülbelül nyolcmillió kínai él, de a thai-ok és kínaiak közötti házasságok
és a keveredés teljesen megszokott, illetve bevett szokásnak számítanak. A kínai
migránsok kapcsán számtalan más tényezőről is beszélhetünk, többek között gazdasági erejükről, hiszen nem csupán óriási likvid tőke felett rendelkeznek, de a hazautalások tekintetében Kína India után a második helyet foglalja el. A külföldön élő
kínaiak 2011-ben több mint 60 milliárd amerikai dollár2 értékű pénzt utaltak haza
családtagjaiknak. Egy további szempont a szerepüket és elfogadottságukat érinti,
ennek kapcsán elsősorban azokat a délkelet-ázsiai országokat kell említenünk, ahol
számarányuk alacsony, de gazdasági térnyerésük feszültséget generál a többségi
társadalmakban körében.
A kínai migránsokat illetően a következőkben kitérünk történelmileg változó
helyzetükre, státuszukra, valamint a diaszpórák gazdasági jelentőségére és megvizsgálunk néhány olyan térséget, ahol a kínai migránsok már nagy számban jelen
vannak (Délkelet-Ázsia), (gazdaságilag) jelentőssé válhatnak (Afrika), vagy éppen
konfliktusokat keltenek az őshonos lakossággal való keveredés folyamán (például
Afrika bizonyos államai vagy Oroszországban esete). A belső migráció kapcsán pedig
a sokmilliós tömeg vándorlásának okait és a helyzetből adódó kihívásokat vesszük
górcső alá.
Kínai migráció történelmi metszetben
A kínaiak külföldre történő migrációjának több jelentős hulláma figyelhető meg a
történelem során. A napjainkban zajló folyamatok egyrészt követik a korábbi mintákat, másrészt segítik Kína külpolitikai-gazdasági céljait. A migráció első kiemelkedő
időszaka a Ming-dinasztia idejére tehető. A 14. század környékén a kiáramlás a felfedezések és a kereskedelem elősegítése érdekében jelentősnek számított, bár – amint
azt Nyíri Pál is megemlíti – központi támogatást nem élvezett (Nyíri, 2000: 85). A fő
célpont ekkoriban a délkelet-ázsiai, részben pedig az indiai-óceáni térség volt.
2
(akiknek a száma a különböző források alapján akár a 30 milliót is meghaladhatja) (Wang, 2012: 2),
Kína egyesült államokbeli nagykövetsége 2012-ben ugyanakkor 35 milliós tengerentúli kínai
népességről beszélt (Embassy of the People’s Republic of China in the United States, 2012). Valós
számuk 50 millió fő környékén lehet.
A hazautalások mértékére vonatkozó adatok: Világbank. Elérés: econ.worldbank.org/ (Letöltve:
2014.06.25.)
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 167
A migráció következő nagy hulláma még kevésbé volt szervezett. A rossz gazdasági helyzet következtében milliók távoztak külföldre a 19. században, a gyarmatosítás
időszakában. A nagy tengeri hatalmak által elnyomott Kína gyengesége és kiszolgáltatottsága miatt a kínai állampolgárok külföldön próbáltak szerencsét, s úti céljaik
már nem csupán a környező régiókra korlátozódtak, noha a délkelet-ázsiai térség
továbbra is kiemelt maradt számukra. Ez idő tájt rengeteg kínai költözött Ausztráliába, az Egyesült Államokba, valamint Európába, megalapozva ezzel a tengerentúli
kínai diaszpórákat. „Kína történelmének nagy részében az állami diskurzus vagy
nem tudott mit kezdeni a kivándorlókkal, vagy egyenesen ellenségesen kezelte őket.
[...] A kommunista hatalomátvétel után azonban nemcsak a határok zárultak le (ha
nem is teljesen hermetikusan), de a külföldön élők hazai rokonaira is rájárt a rúd
mint gyanús, osztályidegen elemekre és potenciális kémekre” (Uo.).
Migránsok a Kínai Népköztársaság létrejöttét követően
A kommunista hatalomátvételt (1949) követően a kivándorlást tiltották, ezért vált
Hongkong a kínai tiltott migráció központjává. A város már korábban is kiemelt szerepet töltött a kínai migrációs áramlásokban, a 19. század végétől egyrészt Európába,
elsősorban az Egyesült Királyságba főként hongkongiak költöztek, másrészt a Kínai
Népköztársaság első évtizedeiben is az akkor még brit fennhatóság alatt álló városon
keresztül zajlott a vándorlás.
Változó szemlélet
A külkapcsolatoknak tulajdonított fontosság függvényében az anyaországot elhagyó
kínaiak megítélése a történelem folyamán többször változott. A migrációt támogató
kínai politika az 1990-es, 2000-es évektől jelent meg és gyorsult fel igazán, a „Going
out” címszóval ellátott kül- és gazdaságpolitikával párhuzamosan. A könnyítésnek
köszönhetően családi kapcsolatokon keresztül utaztak (többnyire európai vagy
amerikai rokonokhoz) vidéki kínaiak, óriási mértékben megnőtt a kereskedők és befektetők kivándorlása. Ez megfelelt a kínai állam érdekeinek, nőtt a kínai munkaerő
külföldre vándorlása is, elsősorban a kínai infrastrukturális fejlesztések, projektek
mentén, illetve jelentőssé vált a diákok vándorlása is. A hivatalos kínai statisztikák
szerint 2012-ben már majdnem 400 ezer3 kínai döntött a külföldi tanulás mellett, és
számuk évről-évre 20 százalékkal nő.4 Mellettük megnevezhetők még azok a kínai
migránsok, akik még az „újkori” migráció engedélyezése előtt hagyták el országukat,
és többnyire az Egyesült Államokban, Ausztráliában vagy Nyugat-Európában élnek.
„Az újonnan érkezettek közösségei párhuzamosan léteznek, de nem olvadnak bele a
3
4
China becoms largest source of overseas student. Xinhua, 2013.08.02. Elérés: http://news.xinhuanet.
com/english/china/2013-08/02/c_125110114.htm (Letöltve: 2014.06.15.)
Studying abroad: a prevailing trend for Chinese students. CNTV, 2013.08.11. Elérés: http://english.
cntv.cn/program/cultureexpress/20131108/101852.shtml (Letöltve: 2014.06.15.)
168 | vörös zoltán
korábban elszármazott kínai migránsok nyugat-európai közösségeibe. Az életüket
befolyásoló intézmények és folyamatok oly mértékben különböznek a régiektől, hogy
identitástudatuk is (mérhetően) másként alakul. Az új migránsok társadalmilag
mozgékonyak, műveltek és egyénileg sokkal motiváltabbak, mint a nyugat-európai
közösségeket megalapító ún. qiaoxiang-migránsok. A korábban kitelepülőket szűkebb, a hagyományos kivándorlástól gazdaságilag függő otthoni környezet jobban
ösztönzi a hagyományok őrzésére és folytatására” (Mészáros, 1998).
A kínai diaszpóra jelentősége
Délkelet-Ázsia
A kínai diaszpóra gazdasági (és ezzel párhuzamosan politikai) jelentőségének növekedése a kormányzat részéről a ’70-es évek közepétől megfigyelhető szemléletváltás
óta egyre jelentősebb, a haszon pedig nem csupán a hazautalások összegének emelkedésében mutatható ki, de kereskedelemi és vendéglátóipari tevékenységében is
felvázolható. Délkelet-Ázsia ebből a szempontból talán jól példázza a migránsokban
rejlő lehetőségeket. Kínát és a délkelet-ázsiai térséget mély történelmi szálak,
egyre aktívabb gazdasági kapcsolatok kötik össze, ezek mellett a mindkét fél mindennapjait meghatározó migrációs folyamatokat sem hagyhatjuk figyelmen kívül.5
Történelmi metszetben tekintve a két térség összefonódása nem véletlen: Kelet-Ázsia
(Kína) és Délkelet-Ázsia a társadalmi fejlődés azonos útján haladt, elsősorban szoros
gazdasági kapcsolatuk, illetve hasonló földrajzi, éghajlati elhelyezkedésük miatt.
A térség országainak politikai berendezkedése azonban eltérő volt. Míg Kelet-Ázsiában évezredeken keresztül létezett egy jól meghatározható központi hatalom, „addig
Délkelet-Ázsiában a sokszínű etnikai háttér mellett szabdaltabb, egymást váltó, örökösen harcoló birodalmak sorjáztak. A kötődés azonban [már akkor is szoros volt],
hiszen létrejött és tartóssá vált a kereskedelmi kooperáció, és ennek is révén a délkelet-ázsiai szellemi és társadalmi fejlődést részben éppen a Kínából érkezett kulturálisvallási, és politikai eszmeáramlatok határozták meg” (Nemes-Sipos, 2009: 54). Kína
kapcsolatai a diplomácián és a kereskedelmen keresztül a térség politikai viszonyainak középpontjába emelték a Birodalmat, egyfajta hódoltsági rendszer jött létre6, de
soha nem vált abszolút hegemón hatalommá Délkelet-Ázsiában (Ferguson, 2012: 5).
A térséget ugyan viszonylag hamar meghódították az európaiak, de a Délkelet-Ázsia és
Kína közötti kapcsolat ekkor sem szakadt meg teljesen, amit „mi sem bizonyít jobban,
hogy nemcsak a kereskedelem folytatódott szünet nélkül, de a gyarmatosítás itteni
kibontakozásától volt datálható a kínai munkások nagy számban történő beáramlása
5
6
A fejezet éppen ezért nem csupán a kínai migrációval, a Kínai Népköztársaság történelmi aspektusba
helyezett, napjainkra fókuszáló tendenciáival foglalkozik, hanem a szomszédos régió helyzetébe is
bepillantást enged.
Guanxi. Ld.: Eszterhai, Viktor (2013): A guanxi az ázsiai államközi kapcsolatokban. Eszmélet, No. 100.,
pp. 148–166.
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 169
is a déli országokba. Ez azóta is [létező], eltéphetetlen, de igencsak ellentmondásos
kötődést jelent Kína és a térség között” (Nemes-Sipos, 2009: 55). Erre a kötődésre a
későbbiek folyamán még ki fogunk térni. Az európai gyarmatosítók megjelenésével
a direkt politikai és gazdasági kapcsolatok megszakadtak Kína és Délkelet-Ázsia
államai között, s a második világháborút, valamint a Kínai Népköztársaság megalakulását követően sem a korábbi viszonyok álltak vissza, sokkal inkább a bipoláris
világ hidegháborús logikája határozta meg a kapcsolatokat, miközben egy regionális
szerveződés, a Délkelet-ázsiai Nemzetek Szövetsége (ASEAN) egyre erősebben határozta meg a délkelet-ázsiai viszonyokat. Az ezredfordulóra (Kelet-Timort leszámítva)
az egész térséget felölelő együttműködéssé váló ASEAN lakossága „elérte az 500 millió főt, nemzeti összterméke 685 milliárd amerikai dollárt és kereskedelmi volumene
a 720 milliárd amerikai dollárt” (Schmidt, 2005: 19). Az ekkorra gazdaságilag magára találó Peking pedig megfelelő regionális partnerre lelt az együttműködésben, a
kommunista veszély elmúlásával Washington figyelme is más felé terelődött. Peking
és a délkelet-ázsiai államok közösségének együttműködése egy szabadkereskedelmi
egyezményben nyert hivatalos formát, 2010-ben létrejött az ASEAN–Kína Szabadkereskedelmi Övezet, ösztönözve a regionális léptékű együttműködések intenzitását,
megalapítva a világ legnagyobb közös piacát. A mindkét fél számára vonzó, potenciális exportpiacok mellett a döntést a tagországokban élő számottevő gazdasági erővel
rendelkező kínai diaszpóra is alaposan befolyásolta. Szerepükre és létszámukra a
délkelet-ázsiai térséggel foglalkozó résznél kitérünk majd, annyi azonban már itt
kijelenthető, hogy a Kína számára hasznot hajtó szabadkereskedelmi övezet a kínai
diaszpórák tevékenysége nélkül jóval nehezebben jöhetett volna létre.
Afrikai jelenlét
Érdemes megvizsgálni Afrika helyzetét is, a kínai gazdasági fejlődéssel párhuzamosan (az 1960-as, ’70-es évek „kalandja” után, melyek során kedvezményes hitelekkel
és segélyekkel támogatta Peking az afrikai államokat, diplomáciai együttműködésért
cserébe) az ország megjelent a fekete kontinensen is, elsősorban nyersanyagok és a
piacok miatt. Az ázsiai óriás egyre erőteljesebb gazdasági jelenléte mellett a bevándorlók is egyre inkább felfedezik a kontinenst, számuk immáron meghaladhatja az
egymillió főt, a kétezres évekbeli 100 ezer főhöz képest, bár hivatalos statisztikák
nem léteznek, ilyeneket vezetni a migránsok fluktuációja miatt nehézkes is volna.
A kínaiak két fő csoportját a kereskedők és befektetők, valamint a munkások alkotják, utóbbiak sok esetben egy-egy projekt elvégzése után vissza is utaznak Kínába.
A kínaiakat rengeteg kritika éri a helyi kereskedők és termelők tönkretétele
miatt, akik nem tudnak versenyezni a dömpingárukkal, és a kínai beruházások is
állandó témát biztosítanak a helyieknek, főleg, mikor azokon leginkább csak kínai
munkások dolgoznak.
170 | vörös zoltán
Orosz aggodalmak
Peking közvetlen szomszédjaként Moszkva aggódva figyeli az újkori kínai migrációt,
amely adott esetben Oroszországot is érintheti, mivel az ország a világ második
leggyorsabb népességcsökkenési rátájával rendelkezik. A jelenlegi 138 milliós lakosságszám 2050-re mintegy 110 millió főre zsugorodhat. Ennek következtében a
munkaképes lakosság súlyos hiányát csakis a bevándorlás enyhítheti majd, Moszkva
azonban ebben veszélyt lát, ugyanis az orosz Távol-Keletről fokozódik a belső elvándorlás, vissza a nyugati, fejlettebb területek felé, s míg tíz éve még nyolc millió fő
élt itt, mostanra már csak 6,7 millió. Ezzel párhuzamosan egyre jelentősebb Kína
demográfiai nyomása, ugyanis a szomszédos kínai tartományok lakosságszáma
meghaladja a 300 millió főt. Az országba érkező illegális bevándorlók 14–15 százaléka már kínai, nem véletlen, hogy egyes távol-keleti iparvárosokban Oroszország
törvényileg igyekszik gátat szabni a külföldi munkavállalók megjelenésének.
Az oroszok a kínaiak esetleges széleskörű munkavállalását gyanakodva szemlélik, az
orosz társadalom ugyanis általában xenofóbnak mondható, a bevándorlásra ellenségesen tekintenek. Migránsok érkezése nélkül azonban kétségessé válhat a jövőben
az ország gazdaságának fenntarthatósága. Ahogy orosz részről egy kutató, Vladimir
Shlapentokh megjegyezte, „az oroszok jelentős része számára Kína ambivalens
és nem egészen konzisztens attitűdök tárgya. Ez az ambivalencia annak az ellentmondásos szerepnek köszönhető, amelyet Kína jelenleg játszik és a jövőben játszhat
Oroszországban. Kína szomszéd, amellyel szükségszerű a kapcsolatok ápolása.
Fontos kereskedelmi partner, szövetséges lehet az Egyesült Államokkal szemben.
Ugyanakkor Kína potenciálisan veszélyes ellenfél, amely Szibéria és a Távol-Kelet
hatalmas, alig lakott területei felé kacsintgat. A kínaiak bevándorlása Kína csendes
expanziójának eszközeként tekinthető, amely az Oroszországot célzó direkt inváziót
előzi meg” (Shlapentokh, 2007).
Belső migráció
Gazdasági helyzet
Napjaink legfigyelemreméltóbb nemzetközi folyamatainak egyike Kína gazdasági
térnyerése, ami a hetvenes években kezdődött reformoknak köszönhető. Az 1949es kommunista hatalomátvételt követő évtizedekben a kilátástalanság és nyomor
csapdájában vergődő ország egészen más képet mutatott, az ország gazdaságilag
romokban hevert, lakosságának többször is szembe kellett néznie az éhezéssel, politikai vezetése pedig diktatórikus eszközökkel saját honpolgárai millióit is a halálba
űzte. A 21. században viszont gazdasági nagyhatalomként, sokszor meglepően nyitott, reformokat végrehajtó politika irányítással lépett színre. A kínai modernizáció
„atyja”, a Kínai Népi Politikai Tanácskozó Testület elnöke, Teng Hsziao-ping [Deng
Xiaoping] által kezdeményezett, 1978 óta tartó, a társadalmi struktúrákat érintő
reformfolyamatok, illetve az úgynevezett szocialista piacgazdaság létrehozása az el-
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 171
maradott, néhol középkori állapotokat mutató Kína robbanásszerű fejlődését hozták.
A reformok először a mezőgazdaságot érintették, amely hamarosan képessé vált arra,
hogy ellássa a rohamosan gyarapodó népességet. Fontos eleme volt a nyitás politikájának a vidéki ipar fellendítése is, a szövetkezeti tulajdonú gyárak támogatásán
keresztül. Jelentős lépés, s a reform egyik legelső és legfontosabb mozzanata volt
azon – elkerített – gazdasági övezetek létrehozása, ahol külföldi cégek, befektetők
számára teremtettek kedvezményes feltételeket a letelepedéshez (Vörös, 2014: 17).
A szocialista piacgazdaság tehát korrigálta a tervutasításos rendszer piaci folyamatokat figyelmen kívül hagyó jellemzőjét, de továbbra is központi kézben hagyta a
gazdaság irányításának meghatározó elemeit, például az árfolyam-politikát, amely
évtizedekig segítette, s segíti még napjainkban is a kínai gazdaságot. „A modern
korban nincs még egy olyan ország, […] amely három évtized átlagában képes lett
volna évi csaknem 10 százalékos hazai össztermék (GDP) növekedést felmutatni. Ez
az egyedülállóan magas növekedési ütem egy tudatosan kidolgozott modernizációs
stratégia és az ennek végrehajtását elősegítő, központilag irányított gazdaságpolitika
eredménye, amely az ország iparosítását és egy exportorientált, nemzetközileg is
versenyképes kínai ipar kiépítését tekintette elsőrendű feladatnak” (Tálas, 2009: 76).
A gazdasági siker egyet jelentett ugyanakkor azzal, hogy Kína a világ gyárává
vált, annak minden hasznos és káros következményével együtt. Az olcsó munkaerő
és a gyorsan megtérülő költségek miatt vállalatok tízezrei telepedtek meg az országban, és ez a tendencia a munkaerő iránti megnövekedett igényt is magával hozta,
melyet hamarosan nem tudtak a városi, urbánus régiók kielégíteni. A vidéki lakosság
munkaereje is szükségessé vált a gazdaság pörgetéséhez, ez pedig megindította a
belső migrációt.
A rurális Kína viszonyainak változása
A faluközösségek működő rendszerét a Mao Ce-Tung által diktált kommunista átalakítás során szétrombolták, a kommunák létrehozása felborította a tradicionális
földművelést, s a beszolgáltatás rendszere miatt alacsony jövedelmeket, és többször
országos éhínséget hozott magával. Az 1980-as évek mezőgazdasági reformja
létrehozta a földbérlet rendszerét és az árusítás lehetőségét: a parasztok ugyan
nem lettek tulajdonosai földjüknek, de sok esetben örökös bérlői lehettek annak.7
A bizonytalanságok mellett más problémákkal is szembesülnek a rurális Kínában
7
A helyzet ugyan előnyösebbé vált számukra, de korántsem megnyugtató: 2011-ben nagy vihart kavartak a nemzetközi médiában a dél-kínai Wukan településen történt események, ahol a helyi kerületi
vezetés a falu földjeit kártérítés ellenében elvette, s egy ingatlanfejlesztőnek adta át. A földművelő
parasztok ezért minden megélhetési forrásuktól elestek, az ígért kompenzáció nem érkezett meg és
komoly tiltakozó megmozdulások kezdődtek a városban. A rendőri erők körbezárták és ostrom alatt
tartották a települést, sőt, a földművesek által küldött tárgyalódelegáció megkínzásáról is érkeztek
hírek, végül azonban, nem tudni milyen kondíciókkal, de megegyeztek a felek.
172 | vörös zoltán
élők, ugyanis a mezőgazdasági és gépipari technológia fejlődésével egyre kevesebb
kézre van szükség a földeken, ezzel párhuzamosan pedig a vidéki országrészekben a
szociális háló teljes hiánya figyelhető meg (nincs nyugdíj, orvosi ellátás, sok esetben
oktatás sem). E tényezők miatt a vidéki szabad munkaerő az ipar munkaerőigényének
emelkedésével párhuzamosan robbanásszerűen növekszik.
A belső migránsok státuszának változása
Kelet-Kína vonzó természeti adottságai, mezőgazdasági és közlekedés-földrajzi helyzete, a magasabb fokú urbanizáltság, illetve (sőt, elsősorban) a megfelelő jövedelem
és a munkalehetőségek miatt tehát a nagyszámú munkaerő a rurális térségekből a városiasodott területek felé indult. Ezt a folyamatot belső migrációnak nevezzük, amely
Kínában nyugat-kelet irányú, a középső szegényebb területek felől a fejlett keleti-parti
városok irányába történő mozgást jelent. Az 1950-es években az erőltetett iparosítás
és a mezőgazdaság kollektivizálásának következtében már megindultak hasonló,
milliós nagyságrendű vándorlási folyamatok, ám a gazdasági válság, majd a kulturális
forradalom évei alatt erőszakosan visszatelepítették a migránsokat falvaikba. Ettől
kezdve szinte megszűnt a belső migráció, ráadásul a hatóságok egy regisztrációs
rendszert, úgynevezett hukou-rendszert vezettek be az állampolgárok ellenőrzése
céljából. A mai napig fennálló struktúrának az a lényege, hogy minden állampolgárt
regisztrálnak a születési helyén, vidéki vagy városi polgárként (mezőgazdasági,
illetve nem mezőgazdasági státusz). „A hatóságok az 1960-as és 1970-es években igen
szigorúan betartatták az előírásokat, nem csoda, hogy a migráció ebben az időszakban gyakorlatilag megszűnt. Legfeljebb akkor kerülhetett sor vidékiek városba költözésére, amikor ezt valamilyen kiemelt állami beruházás munkaerő-igénye feltétlenül
megkövetelte. A háztartás-regisztrációs rendszer hatékonyságát nagyban növelte a
széleskörűen alkalmazott jegyrendszer, melyet mindenki csak saját lakóhelyén vehetett igénybe” (Székely-Doby, 2009: 115). Ebben a struktúrában az átjárás nagyon nehéz
(bizonyos városok több éves türelmi időszak, vagy jelentősebb munkaerőhiány esetén
adnak ki városi regisztrációkat, de a korrupció is működő alternatívát jelenthet), és
komoly feszültségeket generál. Ezek megértéséhez a két státusz közötti különbségek
bemutatása elégséges: a városiak ellátásáról a danwei gondoskodott, amely városi
munkaegységeket, vállalatokat jelent. A danwei funkciói „a foglakoztatás (és ezzel
együtt a létbiztonság) mellett […] kiterjedtek az élelmiszerellátásra, az egészségügyi
szolgáltatások nyújtására, nyugdíj- és más járulékok kifizetésére, ingyenes alap- és
középfokú oktatás nyújtására, valamint olcsó lakások biztosítására” (Uo.: 116).
Az élelmiszerellátás kapcsán Székely-Doby András megjegyzi, hogy „a városi danwei
tagjai alacsony áron juthattak hozzá a gabonához és más alapvető élelmiszerekhez”
(Uo.), ami az egyik legfontosabb kiváltság, és a két csoport közötti szembenállást fokozó mesterséges beavatkozás (Uo.) volt. A vidékiek ellátásáról a kommunák gondoskodtak (volna): bár hasonlóan állami tulajdonban voltak, de anyagi lehetőségeik (töb-
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 173
bek között a városiak számára a gabona-beszolgáltatás intézménye miatt) rosszabbak
voltak, nem voltak képesek ugyanazokat az ellátórendszereket biztosítani, ráadásul
puszta létezésük tette lehetetlenné, hogy évszázados múltuknak megfelelően ismét
tulajdonnal, földtulajdonnal rendelkezzenek a vidékiek.
Az 1978-as reformpolitikával megindult gazdasági fejlődésnek és a városokban kialakuló munkaerőhiánynak, valamint a vidéki munkaerő-feleslegnek köszönhetően
megindult a kereslet és kínálat kiegyenlítése a munkaerőpiacon. Az 1980-as évek óta
150-200 millió kínai vándorolt az urbanizált területekre: a népesség ilyen mértékű
mozgása a világ leggyorsabb, eddigi legnagyobb mértékű migrációja. A migránsok
azonban, a hukou-rendszer miatt, nem rendelkeznek a városi állampolgárokéval megegyező jogokkal, ingázóknak tekinthetők: úgynevezett lebegő-népességet alkotnak,
a városban élnek és dolgoznak, de minden évben két hétre hazautaznak a kínai holdújév ünnepén. Másodrangú állampolgároknak tekinthetőek, sokszor kevesebb bért
kapnak az elvégzett munkáért, hátrányban vannak a munkahelyekért folyó harcban,
és számukra továbbra sem biztosított a városiaknak járó szociális ellátórendszer.
A helyzetet számos probléma is nehezíti, amelyek megoldását nem sokáig halogathatják a kínai hatóságok.
A helyzet megoldatlanságából eredő kihívások
A gazdasági visszaesés Kínában is szedi áldozatait, státuszából adódóan pedig az elbocsátások a lebegő népességet érintik elsősorban, a hátrahagyott családjukon kívül
nem várja őket otthon sem más, csak munkanélküliség. A kormányzat tisztában van
a reform szükségszerűségével és a regisztrációs rendszer fenntarthatatlanságával,
de ez idáig csupán kisebb változtatásokat eszközöltek a rendszerben: ideiglenes
letelepedési engedélyt kaphatnak a vidéki hukouval rendelkezők a kisebb és közepes
városokban, amennyiben munkahellyel rendelkeznek, de a rendszer eltörlése nincs
napirenden (Taylor, 2011: 8–9). A gyarapodó városi lakosság privilégiumainak
megőrzése fontos és politikailag hatásos lépés, ráadásul a lebegő népesség végleges
megtelepedésének engedélyezése további problémákat generálna: a szociális ellátórendszer fenntarthatatlanná válna, a migráns dolgozók letelepedése (a korlátok
eltörlésének köszönhetően) családjuk érkezését is magával hozná, ami a következő
évtizedekben várható további 150–200 millió (sőt, akár 300 millió8) bevándorlóval
együtt katasztrofális következményekkel járna a városokban. A lebegő népesség
egy másik fontos jellemzője a családi viszonyokban keresendő: többségük férfi, akik
családjuk eltartása érdekében vállalnak munkát akár több száz kilométerre otthonuktól. Többségük 1980 után született, fiatalnak tekinthető, akiknek azonban hamarosan haza kell térniük, hogy idős szüleikről gondoskodjanak: ha ez megtörténik, a
8
China’s ‚floating population’ exceeds 221 mln. China.org, 2011.03.01. Elérés: http://www.china.org.
cn/china/2011-03/01/content_22025827.htm (Letöltve: 2014.06.10.)
174 | vörös zoltán
gazdaság komoly nehézségekkel kell szembenézzen, ha azonban a fiatalok magukra
hagyják szüleiket, az amúgy is megtépázott tradicionális családviszonyok felbomlása
következtében kialakuló helyzettel az államnak kell foglalkoznia, a nyugdíjrendszer
kiépítési vidéken ugyanis csak az elmúlt években kezdődött meg.
A lebegő népesség körében emelkedő munkanélküliség növeli az elégedetlenséget,
ami tüntetésekben, a rendszer kritikájában jelenik meg, és egyfajta ördögi körként a
gazdasági visszaesés áthat és negatívan érintheti a városi lakosság relatív jólétét,
életkörülményeik folyamatos javulását is, körükben is elégedetlenséget generálva.
A társadalom ilyen mértékű megosztása tehát káros az ország versenyképességére
nézve, de a rendszer felszámolása is beláthatatlan következményekkel járna.
Szellemvárosok
Kínában nagy ütemben zajlanak a központilag tervezett, gigantikus város- és városrész-építések. Ma becslések szerint körülbelül 64 millió lakás állhat üresen szerte
az országban, melyben akár 200 millió ember is otthonra találhatna. A várakozások
szerint (amelyeket nem csupán a kormányzat, hanem a fejlesztésekben résztvevő
ingatlan-cégek is osztanak) Kína „belenő” majd ezekbe a lakásokba, az urbanizáció
okozta nyomás következtében ugyanis szükség lesz ingatlanokra, településekre.
Az óriási infrastrukturális fejlesztések során nem csupán tömblakásokat, kertvárosi
házakat, utakat és közműveket építenek ki, hanem teljes városi egységeket: olyan
közintézményeket, parkokat, bevásárlóközpontokat, irodaházakat, hivatali épületeket, sportközpontokat és kulturális intézményeket, amelyek egy város úgymond
alapvető tartozékai. Az elkészített városrészekben még a közlekedési lámpák is működnek, a parkokat befüvesítették – lakók azonban csak nem érkeznek. Pedig évente
mintegy húsz ilyen város épül az ország szabadon fekvő területein, sokszor nagyobb
városok tőszomszédságában.
A szenzációsnak is nevezhető városokról 2010-ben készültek beszámolók, a
hírportálok, főleg a világ nyugati felén felkapták fejüket az általunk nehezen elképzelhető folyamatokra és egyből a kínai ingatlanpiac kipukkadásáról kezdtek
beszélni. Kínában azonban minden egy kicsit máshogy, nem a piaci folyamatoknak
és feltételeknek megfelelően működik, noha a nyitás politikájának köszönhetően a
központi vezetés ezeket sem hagyhatja már figyelmen kívül. A vezetés ugyanis nem
a gyors megtérülés érdekében építette az ingatlanokat, hanem a munkaerőpiac és
építőipar fellendítéséért, továbbá a gazdaság sebességben tartásáért. Az érintett
szektorok növekedése folyamatos, az ingatlanpiac pedig – köszönhetően természetesen a központi beavatkozásoknak is – nem produkálja a kifulladás jeleit. Sőt, a kínai
város-tervezők által megálmodott látványos, letisztult és tiszta terek, elsősorban a
poszt-apokaliptikus látványnak köszönhetően, az ország új turistalátványosságaiként kezdtek el funkcionálni.
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 175
Ábra 1: A várostervezés szépségei
Forrás: examiner.com
Ábra 2: Kangbashi múzeuma (Ordos)
Forrás: wikimapia.org
Az ingatlanok feltöltésében a befektetők persze reménykednek, még ha nem
is a rövidtávú megtérülés reményében. A sikeres (és a 21. században elterjedt
szóhasználattal élve, élhető) városok ugyanis természetes okok miatt alakultak ki
(kereskedelmi útvonalak, folyók stb.) nem pedig tervezőasztalon elkészítve, bürok-
176 | vörös zoltán
ratikus döntések alapján, a pusztába/sivatagba telepítve. Fontos probléma még a
piaci folyamatok teljes negligálása. Igazi versenygazdaságban ezen városok súlyos
csődöt jelentenének az ingatlanszektornak – és ez komoly problémákat okozhat még
Kínának is, ha nem is a közeljövőben, de esetleg egy újabb recesszív időszakban a
szektor kénytelen lesz szembenézni kintlévőségeivel.
Ábra 3: Kangbashi (Ordos) – üres lakóházak, üres utak
Forrás: zevariedades.com
Két, ilyen híres város Kangbashi és Zhengzhou Új Körzet (New District). Kangbashi
a kínai Ordos város mellett épült fel, Belső-Mongóliában, mintegy 160 milliárd dolláros befektetéssel és legalább 300 ezer embernek biztosíthatna otthont, a legoptimistább becslések szerint is azonban csak 20 ezren lakják. Pedig a város mellett gyárakat
is építettek, a dolgozók azonban a környékbeli településekről járnak be dolgozni, a
hivatali épületekbe járó dolgozók többsége sem a város lakója. Zhengzhou új körzete
pedig egy több mint 7 milliós, ősi város, gazdasági és kulturális központ egyik új
negyede – üresen.
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 177
Délkelet-ázsiai migránsok
Kínaiak a régióban9
Ahogyan már érintettük, Kína és Délkelet-Ázsia között nem csupán a kereskedelem,
hanem a kínai munkások áramlása is aktív, máig meghatározó kapcsolatot hozott
létre, ami feszültségektől itt sem mindig mentes. A kínai etnikum jelenléte ugyanis
komoly társadalmi ellenállást, ellenérzést vált ki a legtöbb délkelet-ázsiai államban,
noha ottlétüket már inkább századokban, semmint évtizedekben kell mérni. Ennek
az ellenérzésnek a fő oka nem is a kínaiak számarányában, sokkal inkább gazdasági
(túl)súlyában keresendő, a kínai kisebbség ugyanis „felülreprezentált a délkelet-ázsiai államok gazdasági elitjében. Kínaiak tartják kezükben a gazdasági élet jelentős
részét Indonéziában, Malajziában, Thaiföldön, a Fülöp-szigeteken és természetesen
Szingapúrban. Ez utóbbiban ugyanis a kínaiak alkotnak többséget. Viszont a többi
említett államban nemzeti kisebbséget alkotnak” (Schmidt, 2005: 47).
1. táblázat: A kínai kisebbség számaránya Délkelet-Ázsia államaiban
Ország
Brunei
Mianmar/Burma
Kambodzsa
Kelet-Timor
Indonézia
Laosz
Malajzia
Fülöp-szigetek
Szingapúr
Thaiföld
Vietnám
Összesen
Kínai kisebbség (fő)
46 560
1 637 540
150 000 – 700 00010
200 00011
8 800 00012
190 000
7 020 000
1 146 000
4 193 000
9 392 792
970 927
33 746 819 –
34 296 819
Ország lakossága (fő)
415 717
55 167 330
15 205 539
1 172 390
251 160 124
6 695 166
29 628 392
105 720 644
5 460 302
67 448 120
92 477 857
630 551 581
Kisebbség aránya (százalék)
11,2
3
1 – 4,5
2
3,5
2,5 – 3
23,7
1
76,8
14
1
5,3 – 5,4
Forrás: Lábjegyzetben megjelölt források, illetve CIA World Factbook
9
10
11
12
A következő sorok megjelentek: Vörös, 2014.
A Kambodzsában élő kínaiakról az adatok ellentmondásosak. A CIA The World Factbook 1 százalékra teszi
számarányukat, minden más dokumentum és forrás azonban ennél jóval nagyobb, és egyre növekvő számarányról beszél. Annyi bizonyos, hogy a Pol Pot rezsim alatt számuk 61 ezresre csökkent a korábbi 400 ezer fölötti létszámról, és csak az 1990-es évek óta nő ismét létszámuk. Források: Cambodia is under Chinese cultural
influence: Hun Xen’s confession. sokheounpang.wordpress.com, 2012.02.01. Elérés: http://sokheounpang.
wordpress.com/2012/02/01/cambodia-is-under-chinese-cultural-influence-hun-xens-confession/;
A history of the Chinese in Cambodia. The Phnom Pehn Post, 2013.02.08. Elérés: http://www.phnompenhpost.
com/special-reports/history-chinese-cambodia; World Directory of Minorities and Indigenous Peoples Cambodia: Chinese. RefWorld, 2008. Elérés: http://www.refworld.org/docid/49749d4443.html
East Timor. Nations Online. Elérés: http://www.nationsonline.org/oneworld/timor_leste.htm
Racism remains for Chinese — Indonesians. The Jakarta Post, 2012.01.22. Elérés: http://www.
thejakartapost.com/news/2012/01/22/racism-remains-chinese-indonesians.html
178 | vörös zoltán
Kínaiak Magyarországon
A kétezres évek elején elterjedt, és a mai napig városi legendaként él (hazánk
mellett Európa más államaiban is) a kínai holttestek eltűnésének, eltűntetésének mítosza. A legenda alapját az utcákon látott kevés kínai öreg és kevés kínai
temetés mellett egy hírügynökség által kiadott 2001-es hír adja, mely szerint
hazánkban évente 110 kínai hal meg, és ebből száznak a holtteste eltűnik.
A széleskörű tévhit szerint a holttestek eltűntetését követően az elhunyt kínaiak papírjaival újabb honfitársaik érkeznek, mondván a magyar szem számára
a kínaiak közti különbségek amúgy is láthatatlanok. A városi legendának 2012ben az Urban Legends blog járt utána, Salát Gergely segítségével. Kiderült, a
2001-es hír is egy szenzációhajhász baklövése volt. A kínai halottak számát
a magyarországi halálozási adatokból igyekeztek kiszámolni, és miután egy
névtelen Malév munkatárs arról tájékoztatta a hírügynökséget, hogy nem
szállítottak Pekingbe koporsót, az egyik pesti temetőben csak 8-10 kínai sírt
találtak, illetve a rendőrség csupán egy-két alkalommal helyszínelt kínai halálesetnél, úgy gondolták, rengeteg holttestnek egyszerűen csak nyoma vész.
Salát ugyanakkor nagyon precízen mutatja be, miért is beszélhetünk tévhitekről: szerinte a „hazai kínai kolónia meglehetősen fiatal, aminek köszönhetően
a természetes halálozási ráta rendkívül alacsony. A rendszerváltás környékén
ugyanis, amikor tömegesen érkeztek ide kínaiak, többségében vállalkozó
szellemű, 20-30-as korosztályba tartozók, és később is viszonylag fiatalok
jöttek. A kínaiak ugyanis nem gazdasági vagy politikai menekültként jönnek
ide, hanem szerencsét próbálni, vállalkozni, s erre leginkább az aktív korúak
hajlandók. Akik húsz éve érkeztek ide, azok kevés kivétellel még ma is csak
a 40-50-es éveikben járnak. Ahogy kínai sírokat nemigen látunk, ugyanúgy
idős, beteg kínai embereket sem. Másrészt, folytatja Salát, ha egy kínai mégis
súlyosan megbetegszik, akkor igyekszik hazautazni Kínába, mert jellemzően
jobban bízik a kínai gyógyászatban, mint a magyar egészségügyben. […]
Harmadrészt, ha mégis itt hal meg – például autóbalesetben –, akkor hamvait
a családja általában hazaszállíttatja. A kínai hagyomány szerint ugyanis mindenki szeretné, hogy a szülőföldjén temessék el, így e kívánság teljesítése afféle családi kötelesség. Negyedrészt, a kínaiak hozzátartozóik holttestével igen
tisztelettudóan bánnak. Az őskultusz a társadalom egyik legfontosabb eleme,
s ehhez hozzátartozik a halott tisztességes eltemetése és az előírt áldozatok
bemutatása a szellemének” (Urban Legends, 2012).
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 179
A hírügynökség az említett alacsony átlagéletkor miatt abszurd eredményen
alapuló cikkét rövid időn belül törölte, elnézést kért miatta, a köztudatba ugyanakkor már beépült a halottak papírjaival hazánkba migráló kínaiak mítosza…
A kínai kisebbség a Fülöp-szigeteken, Kambodzsában és Vietnámban csupán a lakosság egy százalékát teszi ki és mindössze három országban, Bruneiben, Malajziában
és Thaiföldön haladja meg arányuk a 4,5 százalékot, „azonban [minden állam esetében]
arányukat messze meghaladóan vannak jelen a banki, üzleti, orvosi és egyáltalán az
értelmiségi szférában” (Uo.). A probléma éppen emiatt sokrétű: politikai, gazdasági
nehézségek idején nem csupán a politika állítja be bűnbaknak a kisebbségeket, a
lakosság sem nézi jó szemmel a kínai érdekek előretörését, gazdasági sikerességüket,
pláne akkor, ha esetlegesen saját jólétük kárára történik a kínaiak térnyerése.
„A mai Délkelet-Ázsiába három szakaszban érkeztek a kínai bevándorlók. Először
a Han-dinasztia idején (i.e. 206–i.sz. 220), mikor is a Kínához közel eső Indokína volt
a fő célterület, és szárazföldi úton folyt a bevándorlás. A második szakasz a Mingdinasztia idejére tehető, mikor is már a távolabbi területek felé irányult a kivándorlás, főként tengeri úton. E két szakasz közös jellemzője, hogy általában politikai
emigránsok hagyták el Kínát, hogy így mentsék életüket. A kínai birodalmi igényeket
is szolgálta a kitelepülés, hiszen Vietnám csaknem ezer évig, de Laosz és Kambodzsa
is huzamosabb ideig kínai fennhatóság alá került. Valószínűleg Szingapúrt is kínai
kereskedők és halászok alapították a Ming-dinasztia korában. A kivándorlás harmadik szakasza a 19. században következett be, már az európai gyarmatosítók hatására, akik ösztönözték a fejlett kézművességgel rendelkező kínaiak megtelepülését
délkelet-ázsiai gyarmataikon. A kínaiak olcsó, de hatékony munkaerőt jelentettek,
az egyszerű munkásokkal együtt a nagy kínai kereskedőcsaládok is megtelepültek
a térségben. A probléma a délkelet-ázsiai államok és Kína között akkor keletkezett,
mikor Szun Jat-szen [Sun Yat-sen] meghirdette a ’három népi elvet’, a nacionalizmust,
a demokratizmust és a népjólétet. Ez magában foglalta, hogy a kínai kormány minden
kínai pártfogója, a kisebbségben élőké is. Ezt a politikát a Kínai Népköztársaság is
folytatta, mikor létrehozták a ’Külföldön élő Kínaiak Ügyeivel Foglalkozó Bizottságot’, valamint a KNK első alkotmányába is bekerült, hogy ’a Kínai Népköztársaság
védelmezi a külföldön élő kínaiak méltányos jogait és érdekeit...’, ami súlyos konfliktusokhoz vezetett Délkelet-Ázsia államaival, kik ezt a kínai politikát [...] a belügyeikbe
való beavatkozásként értelmezték” (Uo.: 47–48).
Az ellenérzés és a Kínával fennálló viták ellenére13 a gazdasági együttműködés
töretlen, ami a kisszámú, de gazdaságilag annál erősebb kínai kisebbség jelentőségét
is mutatja.
13
Ld.: Vörös, 2014.
180 | vörös zoltán
Délkelet-ázsiaiak a világban
A nemzetközi migrációs folyamatokban kitüntetett szerepet játszik a délkelet-ázsiai
térség, a régió államai munkaerő-többletük miatt többnyire kibocsátó-országként
vannak jelen a körforgásban, de a folyamatok kuszasága miatt nehéz általánosító
megjegyzéseket tenni a térség migrációs tendenciáiról, főleg a régión belüli, sokszor
regisztrálatlan migráció miatt. A 21. században a térségen belüli migráció mellett a
Közel-Kelet szerepe is megerősödött (vagy tovább erősödött, elsősorban Szingapúr
tekintetében): 2006-ban a 712 160 indonéz migráns 54 százaléka, a 733 970 fülöpszigeteki migráns 53,6 százaléka ebbe a térségbe utazott munkavállalás céljából.
Ennek ellenére a bevándorlók többsége a régióban igyekszik munkát találni magának, az alacsonyan képzett munkaerő ellen ugyanakkor mindegyik ország komoly
korlátozásokat léptetett életbe. A térségbeli államok (többnyire) jól elkülöníthetőek
fejlettségi szintjüket, népességük életkorát tekintve. Az UNICEF rendszerezése
alapján a kibocsátó országok közé sorolható Kambodzsa, Indonézia, Laosz, Mianmar,
a Fülöp-szigetek, Kelet-Timor és Vietnám, magas (és növekvő) számú munkaképes
lakosságuk és relatíve alacsony egy főre jutó GDP mutatóik miatt (2000 amerikai
dollár alatt). Brunei, Malajzia és Szingapúr ehhez képest többnyire fogadóállamok a
térségben, alacsony vagy csökkenő számú munkaképes lakosságuk és magas egy főre
jutó GDP mutatóik miatt (4000 amerikai dollár felett). A két csoport között helyezkedik el Thaiföld, ahol mind a két irányú tendencia erősnek mondható (UNICEF, 2008:
117). Ennek megfelelően a régión belüli migrációs tendenciák is felvázolhatóak.
A térségben a fő célpont Malajzia és Szingapúr, amelyek a főleg indonéz és fülöp-szigeteki migránsok mellett az egész délkelet-ázsiai régió számára vonzó desztinációk.
A másik útvonal fő célpontjai Kelet-Malajzia és Brunei fejlett térségei, a harmadiké
pedig Thaiföld, ahova többnyire Kambodzsából, Laoszból és Mianmarból érkeznek
migránsok (Asis, 2004: 21).
A térségbeli fő kibocsátó államok közül a Fülöp-szigetek migrációs helyzetének
bemutatásával jól érzékeltethetővé válik a régió migrációs helyzete, az állampolgárok mindennapjaiban jelenlévő vándorlás kérdése.
A fülöp-szigetekiek migrációs hulláma már az 1900-as évek elején megindult, elsősorban munkalehetőségek reményében. Kezdetben mezőgazdasági munkákat végeztek az amerikai kontinensen (elsősorban az Egyesült Államokban), de az évszázad
közepén már magasan képzett szakemberek, többnyire orvosok és nővérek követték
őket Nyugatra, betöltve a munkaerő-piaci réseket. Az 1970-es, ’80-as években a tengerentúli szerződéses munkások hulláma indult meg, lényegében betöltve a fejlett
államokban a szakképesítést nem igénylő munkahelyeket. A fülöp-szigeteki migráció
az extrém szegénység, a fejletlenség és a munkanélküliség, valamint az egyenlőtlen
földbirtoklás és javak elosztásának eredménye: a társadalom nagy többségével
szemben igazságtalan rendszer fennállt a spanyol uralom, majd az amerikai jelenlét
alatt egyaránt, és ma is ez mozgatja a belpolitikai folyamatokat.
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 181
Noha a Fülöp-szigetek gazdag nyersanyagokban, s az utóbbi évekre a munkaereje is képzettebbé vált, a kormány képtelen megfelelő mennyiségű munkahelyet
teremteni, így óriási tömegek dolgoznak külföldön, megélhetést keresve maguknak
és hátrahagyott családtagjaiknak. Az ország gazdasága relatíve fejletlen, többnyire a
mezőgazdaságra épít, s miután nincs meghatározó iparág, a fülöp-szigetekiek olcsó
munkaerőt jelentenek az agráriumban és a multinacionális vállalatoknak. Aktuális
adatok szerint körülbelül 12,5 millió fülöp-szigeteki él külföldön14, a világ szinte minden országában, de főként az Egyesült Államokban (3,5 millió), a Közel-Keleten (kiemelkedően Szaúd-Arábiában és Izraelben) (2,2 millió), Délkelet-Ázsiában és Európa
fejlettebb államaiban. A 94 millió fős országból tehát a populációjának 13 százalékát
kitevő migráns vándorolt ki. Az óriási méretű migránstömeg gazdasági ereje is hatalmas. 2012-ben 24 641 milliárd dollárnyi pénzt küldtek haza a külföldön dolgozók, így
a Fülöp-szigetek a külföldi hazautalások tekintetében a harmadik helyen áll India és
Kína mögött a világon, éppen csak megelőzve Mexikót. Érdemes megjegyezni, hogy a
hazaküldött pénzösszeg évről-évre kiemelkedő mértékben növekszik, míg 2005-ben
13 milliárd dollár volt, 2010-ben már 21 milliárd. Ez a hazautalt több mint 24 milliárd
dollár a GDP 9,8 százalékát teszi ki.15
Az ázsiai munkások a közel-keleti országokban az építkezéseken, az IT-szektorban
és a szállodaiparban helyezkedtek el. A régióban kiemelkedik Szaúd-Arábia és az
Egyesült Arab Emírségek, előbbi országban 1,2 millióan, utóbbiban pedig közel 600
ezren dolgoznak. A harmadik fő célpont a környező délkelet-ázsiai régió fejlett államai, elsősorban Malajzia, Szingapúr, de Hongkong, Japán és Ausztrália is jelentős
mennyiségű fülöp-szigeteki bevándorlónak ad munkát. Európa fejlettebb, nyugati
térségébe érkezők száma mára meghaladja az egymillió főt, az őt fő célország az
Egyesült Királyság, Olaszország, Németország, Franciaország és Spanyolország.
A migránsok számának további növekedése várható az elkövetkező években, a munkalehetőség terén ugyanis nincs változás az országban és a fülöp-szigeteki középtávú
fejlesztési terv is úgy számol, hogy évente egymillió állampolgára fogja elhagyni az
országot.
A migráns-dolgozók ügyeiért felelős iroda tájékoztatása szerint 2008-ban átlagban naponta 3700-an emigráltak az országból.16 Az otthoni megélhetési problémák,
illetve a sikeresnek mondható migráció következtében egyre több és több ember
dönt a kivándorlás mellett. Egy tanulmány alapján a társadalom 30 százaléka ját14
15
16
Filipino migrant workers staying abroad. Inside Asean, 2014.03.22. Elérés: http://www.insideasean.
com/opinion-analysis/Filipino-migrant-workers-staying-abroad-133/ (Letöltve: 2014.06.25.)
A hazautalások mértékére vonatkozó adatok: Világbank. Elérés: econ.worldbank.org/ (Letöltve:
2014.06.25.)
3,700 Filipino workers leave for abroad daily, OWWA-7 says. Philippine Times, 2012.06.10. Elérés:
http://philippinetimesofsouthernnevada.com/news/the-philippines/ph-provinces/3700-filipinoworkers-leave-for-abroad-daily-owwa-7-says/ (Letöltve: 2014.06.20.)
182 | vörös zoltán
szik a kivándorlás gondolatával.17 A fülöp-szigeteki migránsokat egyfajta hősként
tisztelik hazájukban, tiszteletükre ünnepnapokat illetve ünnepeket is tartanak.
A „Fülöp-szigeteki migráns dolgozók napját” minden évben június 7-én ünneplik,
mindemellett december hónapot is a tiszteletüknek szentelték és létezik még a Migránsok Vasárnapja és egy számukra alapított díj is. A reptereken speciális sávokat,
külön sorokat alakítottak ki a migránsoknak és külön köszöntik őket hazalátogatásukkor.
A rohingyák helyzete
A muszlim vallású rohingyák a Human Rights Watch információi szerint körülbelül
két millió fős népcsoport, főként Nyugat-Mianmarban élnek - létszámuk itt körülbelül
750-800 ezer főre tehető. Helyzetük az emberi jogi szempontból amúgy sem tolerálható országban is kitűnik, évtizedek óta élnek kirekesztve, jogfosztottan, kitéve a
többségi népcsoportok által ellenük elkövetett erőszaknak. Helyzetükre a nemzetközi sajtó a 2015-ös európai menekültválság alatt figyelt fel, mikor ismét tömegek
indultak útnak a jobb élet reményében. Több tíz-, százezren hagyták el már korábban
is „otthonukat”.18 A népmozgás ismételt felfutását sokan a Mianmarban bevezetett
új, muszlim-ellenes törvényhez, a születészsabályozási és egészségügyi törvényhez
kötik, mely lehetővé teszi a nők gyerekvállalásának korlátozását.
Sajnálatos módon az eset megint csak akkor került reflektorfénybe, amikor a
környező államok megtagadták a rohingya menekülteket szállító hajók kikötését,
melynek köszönhetően több tízezren hánykolódtak víz és élelem nélkül a tengeren.
Mianmar is visszautasította a helyzet kezelését, egyúttal azt a feltételezést, hogy
a kormányzatnak bármi köze lenne a meneküldáradat megindulásához. A hajókat
nem csupán Indonézia és Malajzia fordította vissza, de Ausztrália is kizárta annak
lehetőségét, hogy rohingyákat fogadjon be.
Számos nemzetközi konferencia került megrendezésre és pénzügyi felajánlás
az ügy mielőbbi kezelése érdekében, s bár a délkelet-ázsiai államok befogadóbb
hangnemet ütöttek meg az utóbbi hónapokban, rohingyák százezrei élnek menekült17
18
Philippines Migration Proifle. EU External Action Service, 2014. Elérés: http://eeas.europa.eu/philippines/docs/migration_profile_annex3_en.pdf (Letöltve: 2014.06.25.)
A Népszava így ír eredetükről: „A vélemények megoszlanak eredetüket illetően, egyes tudósok
szerint őslakosok voltak Burma területén, a hivatalos felfogás ugyanakkor bengáli bevándorlóknak
tekinti őket. Első ismert nyomaik az 1400-as évekre vezethetők vissza. A rohingya muszlimok az
1800-as években a burmai népesség alig 5 százalékát tehették ki, a britek olcsó munkaerő hiányában
ösztönözték bevándorlásukat. Míg 1870-ben a brit népszámlálás 58 ezerre tette a rohingya muszlim
népességet, 1911-ben már 178 ezerre duzzadt a számuk. A második világháborúban Burma japán
megszállás alá került, Rakhine államban összecsapott a buddhista és a muszlim közösség, tízezrek
haltak meg mindkét oldalon. Ezután indult meg az első nagy rohingya menekülthullám, amelyet több
másik követett.” In: Népszava, 2015.05.30. Elérés: http://nepszava.hu/cikk/1058728-senkinek-semkellenek-a-rohingyak (Letöltve: 2016.03.10.)
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 183
táborokban és idegelenes sátortelepüléseken, nem csupán Mianmarban, hanem új
„otthonukban”, a befogadó államokban is.
Összegzés
A kínai politikában végbement felfogásbeli változás előrevetíti a kínai migránsok
további hullámait, a célországok közül pedig kiemelkedhetnek azon államok, ahova
a kínai befektetési pénzek is nagy mennyiségben érkeznek. Ezzel és az ország gazdasági és politikai térnyerésével párhuzamosan a diaszpórák is jelentős szerepet
játszhatnak Kína külpolitikájában, noha a délkelet-ázsiai események speciálisnak is
nevezhetőek a nagyszámú, területileg koncentrált és a kínai érdekek vonzáskörében
élő diaszpóra kapcsán.
A belső migráció ezzel szemben sokkal több problémát hoz magával, amelyek társadalmi egyenlőtlenségeket és összetűzéseket is generálhatnak. A vidékről érkezők
státuszának bizonytalansága, lebegő-létük fenntartása hosszú távon elképzelhetetlen feszültségeket keltene, de egy azonnali lépés, a regisztráció eltörlése, a városokat
és a tartományokat állítaná óriási pénzügyi kihívások elé. Szerepük, jelenlétük és
munkájuk elengedhetetlen a kínai gazdaság számára, a társadalmi szerkezetre viszont óriási, még megoldatlan kérdésként nehezednek.
A Kínát érintő népességmozgások tehát regionális és nemzetközi szinten is
kiemelkedőek, a lehetőségek mellett ugyanakkor számos kihívással, nehézséggel is
járnak az országra nézve.
1.
Miért jelentős a kínai migráció mértéke, a diaszpóra mérete?
3.
Mikor és minek következtében következett be változás a kínai migránsokról alkotott kormányzati felfogásban?
2.
4.
5.
Milyen kihívásokkal kell szembenéznie a Kínai Népköztársaságnak a belső
migráció megoldatlan kérdései kapcsán?
Miért speciális Oroszország, illetve Afrika szerepe a kínai migráció kapcsán?
Mi jellemzi a délkelet-ázsiai térség migrációs folyamatait?
184 | vörös zoltán
Ajánlott linkek az interneten
http://www.migrationpolicy.org
www.migrationinformation.org
www.oecd.org
www.ilo.org
www.iom.int
http://www.ehs.unu.edu/
Felhasznált irodalom
Asis, Maruja M. B. (2004): Not here for good? International migration realities and prospects
in Asia. The Japanese Journal of Population, Vol. 2., No.1. pp. 18-28.
Embassy of the People’s Republic of China in the United States (2012): CASS report: number of
overseas Chinese up to 35m. Elérés: http://www.china-embassy.org/eng/qwgz/t297510.
htm (Letöltve: 2014.06.10.)
Ferguson, R . James (2012): China’s long-term relations with Southeast Asia: Beyond the pivot.
Culture Mandala: The Bulletin of the Centre for East-West Cultural and Economic Studies, Vol.
10., No. 1., pp. 5–22. Elérés: http://epublications.bond.edu.au/cm/vol10/iss1/2
Human Rights Watch (2009): Perilous Plight. Burma’s Rohingya Take to the Seas. hrw.org,
Elérés: https://www.hrw.org/sites/default/files/reports/burma0509_brochure_web.pdf
(Letöltve: 2016.03.10.)
Ludvig, Zsuzsa (2008): Oroszország és Kína: a partnerség határai. MTA VKI, Műhelytanulmányok, No. 80.
Mészáros, Klára (1998): Kínaiak Európában. Korunk, 1998. augusztus.
Nemes-Sipos, Sándor (2009): Az ASEAN és Kína gazdasági kapcsolatainak kibontakozása a 21.
század első évtizedében. EU Working Papers, Vol. 12., No. 3. pp. 53–73.
Nyíri, Pál (2000): Kivándorolni hazafias? – Peking szerepe a kínai diaszpóra identitásépítésében. In. Sik, Endre – Tóth, Judit (eds.): Diskurzusok a vándorlásról. MTA Nemzetközi
Migrációs és Menekültügyi Kutatóközpont – Sík Kiadó, Budapest. pp. 82–90.
Urban Legends (2012): Miért nincsenek kínai sírok Magyarországon. urbanlegends.hu,
2012.07.03. Elérés: http://www.urbanlegends.hu/2012/07/miert-nincsenek-kinai-sirokmagyarorszagon/ (Letöltve: 2014.07.20.)
Taylor, Guy (2011): China’s Floating Migrants: Updates from the 2005 1% Population. Sample
Survey. Migration Studies Unit Working Papers, No. 7. Elérés: http://www.lse.ac.uk/
government/research/resgroups/MSU/documents/workingPapers/WP_2011_07.pdf
(Letöltve: 2014.06.12.)
Schmidt, Péter (2005): A Délkelet-ázsiai Nemzetek Szövetsége. Egy kevésbé közismert integráció története. Jegyzet. Elérés: http://mek.oszk.hu/02600/02686/02686.pdf
Shlapentokh, Vladimir (2007): China in the Russian Mind Today: Ambivalence and Defeatism.
Europe-Asia Studies, Vol. 59., No. 1. pp. 1–21.
Székely-Doby, András (2009): Urbanizáció és vidékpolitika Kínában. In. Inotai, András –
Juhász, Ottó (eds.): Stratégiai kutatások: A változó Kína - I. Kína politikai, társadalmi
fejlődésének jelene és jövője. MTA VKI – MeH, Budapest. pp. 113-132.
Tálas, Barna (2009): Kína társadalmi-gazdasági fejlődésének távlatai 2030-ig. In: Inotai,
András – Juhász, Ottó (szerk.): A változó Kína. Budapest, Akadémiai Kiadó. pp. 71–166.
migrációs trendek kínában és délkelet-ázsiában | 185
UNICEF (2008): Situation Report on International Migration in East and South-East Asia.
International Organization for Migration - UNICEF. Elérés: http://www.unicef.org/eapro/
IOM_Situation_Report_-_Final.pdf (Letöltve: 2014.06.25.)
Wang, Huiyao (2012): China’s competition for global talents: Strategy, policy and
recommendations. Research Reports, Asia-PacificFoundation of Canada. Elérés: http://www.
asiapacific.ca/sites/default/files/filefield/researchreportv7.pdf (Letöltve: 2014.06.12.)
Vörös, Zoltán (2014): Kínai sakkjátszma – Tengeri kereskedelmi útvonalak és az energiabiztonság geopolitikája. Publikon Kiadó, Pécs.
Latin-amerikai migrációs körkép
Soltész Béla
Absztrakt
Ötszáz éves történelméből négyszázötven éven keresztül Latin-Amerika
mindennapjait a bevándorlás alakította. A hódító spanyol és portugál konkvisztádorok, az őslakos indiánok és a behurcolt afrikai rabszolgák vérkeveredéséből létrejött etnikai mozaikot ázsiai, közel-keleti és európai bevándorlók
is színesítették. Az utóbbi fél évszázadban azonban inkább a kivándorlás
határozza meg a szubkontinens mindennapjait: a hetvenes és nyolcvanas évek
katonai diktatúráit és gerillaháborúit, a nyolcvanas évek adósságválságát és a
kilencvenes évek megszorításait követően az ezredforduló környékén tetőzött
a kivándorlási hullám Latin-Amerikából. Ma csaknem 30 millió latin-amerikai
él a születési országán kívül, jelentős részük az Egyesült Államokban, ahol
egyedi, hibrid (chicano) kultúrát hoztak létre. Kulturális, gazdasági és politikai hatásuk az otthon maradottakra is jelentős.
Abstract
For most of its history, the demographic profile of Latin America was shaped
by flows of immigration. Its ethnic mosaic was composed by Spanish and
Portuguese conquistadores, indigenous people and African slaves, to which
immigrants from Asia, the Middle East and several European countries also
added their contribution. In the last half century, however, it is the outward
migration that shapes social processes in Latin America. Following the military
dictatorships and guerrilla wars of the seventies, the debt crisis of the eighties
and the structural adjustments of the nineties, the emigration wave had its
peak around 2000. Today almost 30 million Latin Americans live outside their
countries of birth, most of them in the United States where they have formed
a unique, hybrid (Chicano) culture. Their cultural, economic and political
preferences have a significant effect on their countries of origin as well.
Kulcsszavak: Latin-Amerika, hibriditás, strukturális reformok, centrum-periféria, gazdasági migráció, chicano, hazautalások
Keywords: Latin America, hybridity, structural adjustments, center-periphery, economic migration,
Chicano, remittances
188 | soltész béla
Bevezetés
Latin-Amerikának az amerikai kontinens spanyol és portugál nyelvű országait nevezzük. Mexikótól Chiléig 18 kisebb-nagyobb országban hivatalos nyelv a spanyol,
míg portugálul egyetlen amerikai országban, a félkontinensnyi méretű Brazíliában
beszélnek. Ezen felül számos kisebb, angol, francia vagy holland nyelvű ország és
függő terület található a Karib-tenger medencéjében, amelyeket összefoglaló néven
Karib-térségként szokás említeni. Ez utóbbira a jelen fejezet nem terjed ki.
Latin-Amerika népessége egy több évszázadon át tartó etnikai és kulturális keveredés nyomán jött létre. A domináns elem azonban mindvégig az európai maradt, ami
mind a latin-amerikai államok nyelvében és vallásában, mind pedig az Európához
(illetve később Észak-Amerikához) fűződő szoros kapcsolatokban is megnyilvánult.
A 20. század közepéig Latin-Amerika folyamatosan fogadta az európai betelepülőket,
a második világháború után azonban gazdasági és politikai problémák egész sora miatt a bevándorlás lecsökkent. Nyugat-Európa és Észak-Amerika ugyanakkor páratlan
gazdasági fejlődésen ment keresztül (amely nem volt független a fejlődő országokból
a fejlett országokba áramló tőkejövedelmektől), Latin-Amerika viszont nem tudott
felzárkózni a fejlett országokhoz, hanem egyre jobban leszakadt.
A nagy jövedelmi különbségek természetes következményeként megindult a migráció a latin-amerikai országokból az Egyesült Államok, majd pedig Nyugat-Európa
felé. Általánosságban elmondható, hogy a latin-amerikaiak kivándorlását elsősorban
gazdasági tényezők motiválják, és az úticélok kiválasztásánál a személyes ismeretségek játszanak kiemelkedő szerepet. Más szóval, a latin-amerikaiak többsége
dolgozni indul a határon túlra, hogy pénzt utalhasson haza a családjának, és amikor
megérkezik külföldre, általában már várja egy ismerőse, aki segít neki, hogy mielőbb
munkába álljon. Jelen fejezet célja, hogy e migrációs folyamatok okait, mintázatait és
következményeit részletesen az Olvasó elé tárja.
Bevándorlókból kivándorlók
Kolumbusz Kristóf 1492-es expedíciójával a világtörténelemben páratlan méretű
népirtás vette kezdetét. Az indiánok körében véghezvitt vérengzések, az azték és inka
magaskultúrák romba döntése és lakóik kényszermunkára fogása, valamint a spanyolok által behurcolt járványok rohamos elterjedése következtében a teljes amerikai
kontinens 30 milliósra becsült őslakos népessége egy bő évszázad alatt a tizedére,
3 millió főre csökkent. Latin-Amerikában mindössze a 20. század elejére laktak újra
annyian, mint Kolumbusz érkezésekor, beleértve ebbe a két időpont közt eltelt négy
évszázadban érkezett összes betelepülő leszármazottait is. Az indián közösségek soha
nem heverték ki azt a sokkot, amit a gyarmatosítás okozott a számukra.
A kényszermunkát nehezen viselő indiánok helyettesítésére az európaiak Afrikából hurcoltak be rabszolgákat. Becslések szerint a gyarmati korszak három évszázada
alatt 12 millió afrikait hajóztak be a gyarmattartó országok kereskedői. A rabszolgák
latin-amerikai migrációs körkép | 189
körülbelül egytizede már az átkelés során meghalt. Akik megérkeztek, ültetvényekre
kerültek, elsősorban a Karib-térség és Brazília tengerparti részeire, ahol a fő termény a cukornád volt. Az Andok és a Mexikói-felföld ezüst- és aranybányáiban ezzel
szemben továbbra is indiánok dolgoztak, míg az egyre nagyobb számban betelepülő
európaiak közül kerültek ki a földbirtokosok, egyházi személyek és kereskedők.
A három etnikum (európai, afrikai, indián) keveredése új, sajátságosan latin-amerikai
népcsoportokat hozott létre. Meszticnek az európai-indián, mulattnak az európaiafrikai, zambónak az indián-afrikai keveredésből született embereket hívják, de a
gyarmati korszakban 16 különböző elnevezés létezett a különféle felmenőktől származó etnikai keverékekre (Radcliffe–Westwood, 1996).
A latin-amerikai országok függetlenedése a kreoloknak (latin-amerikai fehéreknek) köszönhető, akik nem voltak érdekeltek a rabszolgaság eltörlésében. Arra csak
fél évszázaddal később, a 19. század végén került sor. Az ekkor felszabadított feketék
közül sokan a városokba költöztek, így számos ültetvényen munkaerőhiány lépett
fel. Kivándorlási ügynökök sora indult Európába, hogy az akkoriban szegénynek
számító országokból munkásokat toborozzanak. Így került az Újvilágba többmillió
olasz, dél-német, lengyel, ukrán, délszláv és zsidó, de több tízezerre tehető a LatinAmerikába érkezett magyarok száma is. Kínából, Japánból és a Közel-Keletről is
érkeztek bevándorlók: előbbiek építkezéseken dolgoztak, míg az utóbbiak főként
kiskereskedőként találták meg a számításukat. Az utolsó nagy bevándorlási hullám
a második világháborúhoz köthető: a háború előtt a nácik elől menekülők, míg a
háború után a felelősségre vonás elől menekülő nácik és kollaboránsaik érkeztek a
biztonságos búvóhelynek tűnő kontinensre (Durand–Massey, 2010; Solimano, 2008).
Az 1950-es években a bevándorlás üteme lecsökkent. A gazdasági nehézségekkel küszködő Latin-Amerika egyre kevésbé számított vonzó helynek a világ többi
részéhez viszonyítva. Észak-Amerika, Nyugat-Európa, Ausztrália és a Perzsa-öböl
országaival ellentétben Latin-Amerika országainak migrációs egyenlege pozitívból
negatívba váltott: több lett a kivándorló, mint a bevándorló.
A nettó migrációs ráta alakulását szemlélve (1. táblázat) jól látszanak bizonyos
történelmi események hatásai a kivándorlásra. Fidel Castro 1959-es hatalomra kerülése Kubában, vagy az 1973-as katonai hatalomátvétel Uruguayban jelentős menekülthullámot indított útjára. Több közép-amerikai országban, így például El Salvadorban
és Nicaraguában a hetvenes és nyolcvanas évek polgárháborúja elől menekülők
lépték át a határt, és a migráció akkor sem maradt abba, amikor a háború véget ért:
a kivándorlás gazdasági okokból békeidőben is folytatódott. Néhány pozitív példa is
akad, például Chile esete, amely a Pinochet-diktatúra bukása és az ország jó gazdasági teljesítménye következtében a kilencvenes évektől kezdve kibocsátó országból
bevándorlási célországgá vált (Solimano, 2008).
A történelmi eseményeknél, földrengésszerű politikai változásoknál kevésbé
látványos, ám annál fontosabb tényezői a kivándorlásnak a demográfia és a gazdasági
190 | soltész béla
szerkezetváltozás. Ami az előbbit illeti, a 20. század második felében Latin-Amerikában robbanásszerű népességnövekedés ment végbe, a vidéki területekről a munkát
keresők a nagyvárosokba, majd a szomszédos országok nagyvárosaiba áramlottak.
A városokban ugyan több volt a munka, mind vidéken, de kiszolgáltatottabbak is
voltak a dolgozók: nem volt háztáji termőföld, sem kiterjedt rokonság, hogy kisegítse
azokat, akik munka nélkül maradtak. Sokaknak így nem maradt más választásuk,
mint továbbvándorolni – ezúttal már az országhatáron túlra (Ávila, 2003).
A gazdasági tényezők között a legfontosabb a nyolcvanas évek adósságválsága.
A hetvenes években nagyon olcsón lehetett hitelhez jutni a nemzetközi pénzpiacokon,
ami kapóra jött az iparosítani, fejleszteni próbáló latin-amerikai országoknak. Több
ország is olyan mértékben eladósodott a nyolcvanas évek elejére, amikor a kamatok
megemelkedtek, hogy fizetési kötelezettségeiket csak brutális megszorítások és
hiperinfláció árán tudták teljesíteni. A gazdasági szerkezetváltozás nyomán a foglalkoztatás bizonytalanabbá vált, az egyenlőtlenségek növekedtek. Milliók vesztették el
munkájukat, megtakarításaikat és létbiztonságukat, így számukra sem maradt más
megoldás, mint a kivándorlás (Urquidi, 2005).
Táblázat 1: Nettó Migrációs Ráta Latin-Amerika országaiban
Ország
Argentína
Bolívia
Brazília
Chile
Costa Rica
Dominikai Közt.
Ecuador
El Salvador
Guatemala
Honduras
Kolumbia
Kuba
Mexikó
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Uruguay
Venezuela
Latin-Amerika
1950
1955
3
-2
2
-1
0
-2
0
-6
0
1
-2
-1
-1
-2
-3
-10
0
1
6
0
1955 1960
1960 1965
1
1
-2
-2
0
0
-1
-1
0
0
-2
-2
0
0
-4
-1
0
-1
1
1
-3
-3
-2
-5
-1
-2
-1
-1
-2
-2
-8
-7
0
0
2
0
5
1
-1
-1
1965
1970
1
-2
0
-1
0
-3
0
-3
-2
-6
-3
-6
-2
-2
-2
-6
0
-2
1
-1
1970
1975
2
-2
0
-2
0
-3
0
-5
-4
-3
-2
-4
-3
-3
-1
-4
0
-10
6
-1
1975 1980 1985 1990 1995 2000 2005
1980 1985 1990 1995 2000 2005 2010
-2
1
1
0
0
-1
-1
-1
-2
-2
-3
-2
-3
-3
0
0
0
0
0
-1
-1
-1
-1
-1
1
1
0
0
2
2
2
4
7
4
3
-3
-3
-3
-3
-3
-3
-3
0
0
0
0
0
-1
-1
-9
-10
-11
-9
-14
-12
-9
-7
-7
-7
-8
-7
-5
-3
-2
-3
-3
-5
-6
-5
-3
-2
-2
-1
-1
-1
-1
-1
-3
-5
-1
-2
-3
-3
-3
-3
-5
-3
-2
-4
-5
-4
-4
-6
-8
-5
-6
-8
-7
-1
-1
-1
0
1
1
1
-3
-1
-1
-1
-2
-2
-1
0
-1
-2
-3
-3
-5
-5
-4
-2
-2
-1
-2
-6
-3
6
1
1
0
0
0
0
-1
-2
-2
-1
-2
-2
-2
Nettó Migrációs Ráta: a kivándorlók és bevándorlók egyenlege öt éves időszakonként (per 1000 fő)
Jelmagyarázat: fehér: egyensúly vagy bevándorló többlet, világosszürke: enyhe kivándorlás, sötétszürke:
erőteljes kivándorlás
Forrás: UNData (2013)
latin-amerikai migrációs körkép | 191
A latin-amerikai kivándorlás mintázatai
A kivándorlás ténye nem volt előzmények nélküli Latin-Amerikában, de korábban
a migráció, országtól és történelmi korszaktól függően, két fő jellegzetességet
mutatott. Egyrészt a képzetlen agrárnépesség bizonyos országokból szezonálisan a
szomszédos országba vándorolt idénymunkára (mexikóiak az Egyesült Államokba,
bolíviaiak Argentínába). Másrészt a politikailag aktív városi felső- és középosztály
tagjai a már említett katonai puccsok és diktatúrák elől menekülve más latin-amerikai vagy nyugat-európai országokban kerestek menedéket. 1990-ig azonban ezek
a népmozgások volumenüket tekintve eltörpültek a belső migráció mellett, vagyis
jóval többen vándoroltak az országokon belül, vidékről a városokba, mint az egyes
országok között (Durand – Massey, 2010).
Táblázat 2: Latin-amerikai országok rezidens és migráns népessége (születési ország szerinti stock adat),
fő kivándorlási célországok, GNI (bruttó nemzeti jövedelem) per fő,
és a hazautalások aránya a GNI százalékában (2010)
Ország
Argentína
Bolívia
Brazília
Chile
Costa Rica
Dominikai Közt.
Ecuador
El Salvador
Guatemala
Honduras
Kolumbia
Kuba
Mexikó
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Uruguay
Venezuela
Összesen
Teljes
Kivándoroltak Fő kivándorlási
népesség
(stock)
célországok
(millió fő)
40,3
956 800
ES, US, CL
9,9
684 600
ES, AR, US
193,7
1 367 100
US, JP, ES
17
633 600
AR, US, ES
4,6
125 300
US, NI, PA
10,1
1 035 800
US, ES, IT
13,6
1 147 800
ES, US, IT
6,2
1 269 100
US, CA, GT
14
871 900
US, MX, BZ
7,5
569 700
US, ES, NI
45,7
2 122 100
US, VE, ES
11,2
1 219 200
US, ES, IT
107,4
11 859 200
US, CA, ES
5,7
728 700
CR, US, ES
3,5
141 100
US, CR, ES
6,3
510 400
AR, ES, BR
29,2
1 090 800
US, ES, IT
3,3
353 400
AR, ES, US
28,4
521 500
US, ES, CO
557,6
27 208 100
GNI/fő
(USD)
Hazautalások/
GNI (százalék)
7 570
1 620
8 040
9 420
6 230
4 510
3 920
3 370
2 620
1 820
4 930
n. a.
8 920
1 000
6 710
2 270
4 150
9 360
10 150
0,23
6,26
0,28
0,01
2,14
7,5
4,55
17,37
11,82
19,01
1,78
n.a.
2,62
13,38
0,83
3,82
2,1
0,3
0,04
Rövidítések: AR: Argentína, BR: Brazília, CA: Kanada, CL: Chile, CO: Kolumbia, CR: Costa Rica, ES: Spanyolország, GT: Guatemala, IT: Olaszország, JP: Japán, MX: Mexikó, NI: Nicaragua, PA: Panama, US: Egyesült
Államok, VE: Venezuela.
Forrás: saját összeállítás a Világbank Bilateral Migration Matrix (2010)
és Migration and Remittances Factbook (2012) alapján
192 | soltész béla
1990-től azonban a latin-amerikai migrációs minták gyökeresen megváltoztak.
A korábbi (ingázó és politikai) migrációs típusok mellett megjelent a migráció új formája. Ez indítékát tekintve elsődlegesen gazdasági, összetételét tekintve pedig már
nem csupán a munkanélküli agrárnépesség, hanem a városi alsó- és középosztály
tagjait érintette. A kilencvenes években ez a migrációs mozgás szinte kizárólag az
Egyesült Államokba irányult, a 2001-es New york-i terrortámadás nyomán azonban
az észak-amerikai ország határőrizeti szabályait jelentősen megszigorították. Ennek
két következménye lett: egyrészt az ingázó migráció nagyban megnehezedett, ennek
következtében az Egyesült Államokban tartózkodó latin-amerikai, elsősorban mexikói
migráns népesség, ha tehette, helyben maradt, és nem tért vissza a szülőföldjére. Másrészt a migránsok új, korábban számukra ismeretlen országok felé vették az irányt.
A legfontosabb új célországok ekkor éppen gazdasági konjunktúrát éltek át, így
liberális migrációs törvényeket hoztak, főként akkor, ha a migránsok felmenői épp
az adott országból vándoroltak ki néhány generációval korábban. Emblematikus
eset Argentínáé, ahonnan a 2001–2002-es gazdasági összeomlás nyomán rengetegen
költöztek Spanyolországba vagy Olaszországba, de például Japán is megnyitotta a
határait a japán felmenőkkel bíró brazil és perui migránsok előtt (Durand–Massey,
2010). A 19. század végén Latin-Amerikába vándorló spanyolok, olaszok és japánok leszármazottait könnyített beutazási feltételek várták a nagy- és dédszüleik szülőföldjén, így került többszázezer japán-brazil Japánba, vagy olasz-argentin Olaszországba
(Goto, 2006). Jelenleg mintegy 28 millió latin-amerikai születésű ember él a születési
országán kívül. Túlnyomó többségük (18,5 millió fő) az Egyesült Államokban lakik,
amelyet a sorban Spanyolország (2,5 millió fő) és Argentína (1 millió fő) követ.
Legális és illegális migrációs útvonalak
A latin-amerikai országokból külföldre igyekvők előtt sokféle legális út áll, noha a
híradásokban rendszerint csak az illegális határátlépők szerepelnek. Az egyes regionális integrációs blokkokon belül, mint például a MERCOSUR és az Andoki Közösség,
a tagállamok polgárai szabadon mozoghatnak (Soltész, 2011). Kilencven napot meg
nem haladó időre a schengeni zónába, illetve az Egyesült Királyságba is beléphetnek
a legtöbb latin-amerikai ország polgárai, kivételt csak a leginkább „kivándorlónak”
tartott országok, például Ecuador, Bolívia vagy Kuba képeznek. Az Egyesült Államokba azonban egyetlen latin-amerikai ország polgárai sem léphetnek be vízum nélkül.
Valóban sokan érkeznek legálisan a célországba, vagy a jogszerű tartózkodási idő
lejártával nem utaznak haza, hanem illegálisan ott maradnak, és munkát vállalnak
(Tuirán, 2000). Az ő helyzetük rendezésére egyes országokban, például Spanyolországban több alkalommal „amnesztiát” hirdettek: aki jelentkezett a hatóságoknál,
ideiglenes tartózkodási engedélyt kapott. Mások a családegyesítési folyamat
keretében költöztek ki korábban kivándorolt és tartózkodási engedélyt szerzett
házastársukhoz. A migráns közösségek a családegyesítések általánossá válásával
latin-amerikai migrációs körkép | 193
szilárdulnak meg, hiszen ekkor már nem „vendégmunkások”, hanem letelepedett
családok alkotják a bevándorlók zömét.
Általánosságban elmondható, hogy minél képzettebb egy migráns, annál kevesebb
akadállyal kell megküzdenie. Az „agyelszívás” néven ismert folyamat komoly kihívást
jelent több latin-amerikai ország számára, hiszen a legtehetségesebb fiatalokat tárt
karokkal fogadják a külföldi munkaadók, sőt általában az egyetemek is (Didou, 2009).
A kevésbé tehetségesek és képzettek azonban, ha az Egyesült Államokban szeretnének dolgozni, számtalan akadállyal találják magukat szemben, kezdve egy konzuli
interjúval és szigorú alkalmassági feltételekkel. Akik nem felelnek meg, vagy meg sem
próbálják a legális határátlépést, azok a több mint négyezer kilométer hosszú mexikói-amerikai határ valamely pontján próbálnak illegális módon átjutni a túloldalra.
Bár a határ majdnem teljes hosszában szögesdrót-kerítések húzódnak, ilyen
hosszú szakaszt képtelenség tökéletesen kontroll alatt tartani. A legelhagyatottabb,
sivatagos részeken, vagy éjszaka, a határon folyó Rio Grandét átúszva minden évben
több százezer migráns jut át a túloldalra. A legtöbben embercsempészek vezetésével
vágnak neki az útnak – a „coyote”, ahogy a csempészeket Mexikóban hívják, rendszerint 300 dollár körüli összeget kér azért, hogy elkalauzolja a migránsokat addig
a pontig, ahol át tudnak szökni a határon. Több titkos alagút is létezik, amelyeken át
az emberek mellett drogot csempésznek az Egyesült Államokba a maffiacsoportok.
A migránsok egyik része Mexikóból, másik része a közép-amerikai országokból
(El Salvador, Guatemala, Honduras stb.) érkezik a határra, utóbbiak jellemzően tehervonatok vagy kamionok rakománya közé bújva szelik át Mexikót. A helyismeret
nélkül, csomagjukban összes megtakarított pénzükkel észak felé tartó migránsok
a maffia kedvelt célpontjai: sokan válnak rablógyilkosság áldozatává közvetlenül
azelőtt, hogy eljutnának a határra (Durand–Massey, 2001; 2003).
Speciális eset a Kubából az Egyesült Államokba tartó „balsero” – tutajos –
migránsoké. Az Egyesült Államok gazdasági embargó alatt tartja a Castro-testvérek
vezette szigetországot, és a kilencvenes évek közepéig automatikusan menedékjogot
biztosított minden kubainak, aki átjutott a 145 kilométer széles Floridai-szoros túloldalára. A házi készítésű tutajokon, csónakokon hánykolódó kubaiak közül azonban
sokakat az amerikai parti őrség ment ki a vízből: őket a Bill Clinton által bevezetett
„vizes láb – száraz láb politika” értelmében a hajók visszaviszik Kubába, és a menedékjog csak azokat a kubaiakat illeti meg, akik száraz lábbal lépnek az Egyesült
Államok területére (López Segrera, 2011).
Kettős identitások
A 28 millió latin-amerikai születésű migráns túlnyomó többsége, ahogy korábban
már szó esett róla, az Egyesült Államokban él, ráadásul meglehetősen koncentrált
földrajzi eloszlásban. A csaknem tizenkét millió mexikói elsősorban a délnyugati államokban – Kalifornia, Arizona, Új-Mexikó, Texas – telepedett le, de Chicago is fontos
194 | soltész béla
mexikói központtá vált az elmúlt évtizedben. Több mint egymillió kubai él Miamiban
és környékén, míg a Puerto Ricó-iak és a dominikaiak többsége New York térségében
lakik – különösképpen a híres Spanish Harlem városrészben.
A nagyszámú latin-amerikai migráns jelenléte alapjaiban formálta át e területek
kulturális és társadalmi viszonyait. A spanyol nyelvű cégtáblák, a latin zene és vizuális
kultúra azt az érzést keltette az „amerikai identitás” védelmezőiben, hogy az ország
egyes részei ellatinosodnak, elvesztik angolszász jellegüket. „Az utolsó amerikai, aki
elhagyja Miamit, hozza magával a zászlót” – szól a konzervatívok gúnyos szállóigéje.
A nemrég elhunyt Samuel P. Huntington politikatudós utolsó, Kik vagyunk mi? című
könyvében hosszasan elemezte a latin-amerikai bevándorlásban szerinte rejlő
veszélyeket. Szemben a korábbi olasz, lengyel, ír és zsidó bevándorlókkal, állította
Huntington, a latin-amerikaiak nem mutatnak hajlandóságot arra, hogy elsajátítsák
az angol nyelvet és az amerikai társadalom értékeit, ezzel pedig hosszabb távon az
Egyesült Államok kulturális egységét sodorják veszélybe (Huntington, 2005). Tény,
hogy a latin-amerikai származásúak – számuk már meghaladta az afro-amerikaiakét –
túlnyomórészt a spanyol nyelv használatát részesítik előnyben.
Huntington állításával szemben azonban a latin-amerikaiak identitását nagymértékben átalakítja az Egyesült Államokban töltött idő. Minél inkább befogadja
őket a munkaerőpiac, életvitelükben annál inkább hasonulnak a többségi amerikai
társadalomhoz. A már az Egyesült Államokban született mexikói származásúak –
a „chicanók” – kultúrája pedig rendkívül gazdag és eredeti, amely folyamatosan
remixeli, újraértelmezi mind az angolszász, mind a latin-amerikai kultúra elemeit
(Muñoz, 2013). Kialakult a „spanglish” nyelvhasználat: sokan beszélnek úgy, hogy
folyamatosan váltogatják az angol és spanyol szavakat, előbbieket a racionális gondolatok és tervek, utóbbiakat az érzelmek kifejezésére használva (Anzaldúa, 1987).
Hazautalások: függőség vagy fejlesztés?
A migránsok mentalitásának, gondolkodásának átalakulása az otthon maradottakra
is visszahat. Általános jelenség, hogy a migránsok pénzzel és fogyasztási cikkekkel
támogatják a rokonaikat. A „hazautalások” következtében számos latin-amerikai
család anyagi helyzete javult, de egyúttal megjelentek olyan divatok, eszmék,
fogyasztási szokások, sőt vallási irányzatok is, amelyek az Egyesült Államokból
eredtek, és korábban ismeretlenek voltak Latin-Amerikában (Soltész, 2013). Egy
perui antropológus egy, az Andok hegycsúcsai között megbúvó faluban jegyezte fel
az alábbi történetet: a falu védőszentjének napjára hazalátogattak a migránsok, akik
közül egy csoport Peru fővárosában, Limában élt, egy másik Olaszországban, míg
egy harmadik az Egyesült Államokban. Megállapodtak, hogy építenek valamit, ami a
falu fejlődését szolgálja, ám mindhárom csoport mást értett fejlődés alatt. A limaiak
iskolát akartak építeni, az olaszországiak internet-kávézót, az Egyesült Államokban
latin-amerikai migrációs körkép | 195
Magyarország és Latin-Amerika
Magyarok már igen korán, a 17. századtól kezdve eljutottak Latin-Amerikába:
jezsuita papoktól kalandor szerencselovagon át 1848-as honvédtisztekig terjed a különös lista. Uruguay himnuszát egy magyar zeneszerző, Debály Ferenc
alkotta meg, Argentína hadseregét pedig Bem József egykori tábornoka, Czetz
János modernizálta. Nagyobb létszámban azonban csak a 20. század elején, az
első világháború után és a gazdasági válság idején, majd a második világháború előtt és után, végül pedig 1956-ban érkeztek magyarok a szubkontinensre.
Jelenleg mintegy 200 ezerre tehető a magyar leszármazottak létszáma Latin-Amerikában, közülük azonban már csak igen kevesen beszélik a magyar
nyelvet. Számottevő magyar kulturális és közösségi élet a két legnagyobb délamerikai városban, São Paulóban és Buenos Airesben maradt fenn napjainkig
(Anderle, 2008; Szilágyi, 2003).
A Magyarországon élő latin-amerikaiak létszáma ezzel szemben igen csekély
(néhány ezer fő) és apró, de jól körülhatárolható csoportokra tagolódnak. Említést érdemelnek a szocializmus alatt tanulni vagy dolgozni érkező, és itt családot alapító kubaiak, illetve a Pinochet-diktatúra elől ide menekült chileiek.
A rendszerváltás után tűntek fel az andoki utcazenészek, később pedig a táncés capoeira-oktatók (Letenyei, 2008). Kevésbé látványos, de létszámát tekintve
sokkal jelentősebb csoportot alkotnak a multinacionális vállalatoknál dolgozó
„expat” (vállalaton belül áthelyezett) migránsok, illetve a diákok, akik közül a
brazilok vannak legtöbben, közel 500-an. Az ő magyarországi tanulmányaikat
a brazil állam finanszírozza.
élők pedig egy kis bevásárlóközpontot. Mivel egyik csoportnak sem volt annyi pénze,
hogy a tervét egyedül megvalósítsa, a faluban végül nem épült semmi (Ávila, 2003).
A kutatások azt mutatják, hogy egy átlagos család a migránsok által megkeresett
és hazautalt pénz mintegy 60 százalékát fogyasztási cikkekre (étel, ital, ruha, műszaki
cikkek) költi, 10 százalékát orvosra, 10 százalékát iskolára, 10 százalékát házépítésre,
10 százalékát pedig olyan jótékonysági kiadásokra, mint a templom felújítása, a főtér
kikövezése, vagy a temető kerítésének a kifestése. Ritka, hogy a hazautalt pénzből
valami olyasmi jöjjön létre, ami gazdasági fejlődést – és ezáltal munkahelyeket – teremt (Baby-Collin et al., 2008). Ráadásul kialakul a „függőség kultúrája”: a külföldről
érkező rendszeres jövedelem tudatában a családtagok nem vállalnak munkát, a
fiatalok pedig úgy tervezik az életüket, hogy annak aktív szakaszában maguk is
migránsként, külföldön igyekezzenek jövedelemre szert tenni (Delgado et al., 2009).
196 | soltész béla
Az egyéni hazautalások lényegüket tekintve magánjövedelmek, amelyek felhasználásának orientálására a kormányzat csak korlátozott eszközökkel rendelkezik.
Ahogy Peru kormányának nem tiszte eldönteni, hogy egy Peruban élő perui állampolgár mire költse az általa megkeresett pénzt, úgy abban sem illetékes, hogy egy
az Egyesült Államokban élő perui állampolgár által megkeresett pénzt mire költse a
Peruban élő felesége vagy fia. Sőt, még a személyi jövedelemadó lehetőségétől is elesik (ha a hazautalást próbálná megadóztatni, azzal csak az informális csatornákon
keresztül áramló pénzmennyiséget növelné), így az egyéni hazautalásokból közvetlenül nem, csak közvetett módon származik költségvetési bevétel (Orozco, 2005).
Az egyéni hazautalásokon kívül azonban léteznek más, gazdasági jellegű erőforrások, amelyek a migránsoktól erednek és a származási országban fejtik ki a hatásukat. Közkeletű vélemény, hogy egy kivándorló akkor teheti a legtöbbet a hazájáért, ha,
miután összeszedett némi pénzt és szaktudást, hazaköltözik és vállalkozásba fog. Ezt
számos ország adókedvezményekkel, mikrohitelekkel, munkaerőpiaci orientációval
próbálja ösztönözni. Ezek közül kiemelkedő példa az ecuadori Cucayo Alap (Fondo
Cucayo), amely egyszeri, vissza nem térítendő támogatást nyújt az emigrációból
hazatérő kisbefektetők számára (Moncayo, 2011).
Azon migránsok számára, akik nem kívánnak/tudnak hazatelepülni, a kollektív
hazautalások jelentik az otthon maradottak segítésének módját, vagyis a kivándorlók
összeadnak egy nagyobb pénzösszeget, hogy abból a származási településük fejlődését elősegítő projektet finanszírozzanak: például iskolát építsenek, vagy felújítsák az
orvosi rendelőt. Mexikóban egy innovatív társfinanszírozási program, a 3x1 Program
Migránsoknak (Programa 3x1 para Migrantes) működik, melynek lényege a következő: minden hazaküldött dollárt további egy-egy dollárral egészít ki a települési
önkormányzat, a tagállam kormánya és a szövetségi kormány – innen a program
neve (3x1) (García de Alba et al., 2006; Aparicio–Meseguer, 2009).
Transznacionális nemzetek
A migránsok kiemelt gazdasági szerepe miatt Latin-Amerikában és más fejlődő régiókban a kormányok egyre inkább „körüludvarolják” a kivándorlókat, akik számuknál, tőkeerejüknél és kapcsolatrendszerüknél fogva fontos erőforrást jelenthetnek a
migránsokat kibocsátó ország számára, de akár keresztbe is tehetnek neki, ha nem
éppen szívélyes a viszony. A legtöbb latin-amerikai országnak az ezredfordulóig
egyáltalán nem volt migrációs politikája, vagy ha igen, az a korábbi időszakokból örökölt szemlélettel elsősorban a bevándorlásra és a lakatlan területek betelepítésére
koncentrált (Argentína), vagy egyes esetekben a szezonális migrációt szabályozta
bilaterális egyezmények formájában (Mexikó) (Délano, 2011). Ezzel szemben a
migránsok ma már több országban politikai képviselettel is rendelkeznek. A Dominikai Köztársaságban például mindkét nagy párt vezetőjének kampánykörútja New
Yorkban kezdődik, ami nem csoda, hiszen onnan érkezik az általuk kapott adomá-
latin-amerikai migrációs körkép | 197
nyok legnagyobb része. Az előző elnök, Leonel Fernández is New Yorkban nőtt fel, a
dominikai parlamentben pedig olyan képviselők is ülnek, akik a New york-i, floridai
vagy spanyolországi „választókörzet” szavazóit képviselik (Vargas, 2011).
A latin-amerikai nemzetek tehát a migráció következtében „transznacionálissá”,
határokon átnyúlóvá váltak. Az államok polgárainak egy része tartósan külföldön
telepedett le, és hazautalt pénzükkel, politikai befolyásukkal és a fejlődésről, haladásról alkotott új elképzeléseikkel a szülőföldjük jövőjét is nagyban meghatározzák
(Levitt, 2001). Bár Huntington az Egyesült Államok „ellatinosodása” miatt aggódott,
sokan érzik úgy, hogy épp a latin-amerikai országok kezdtek el „elamerikaiasodni”
(Capetillo-Ponce, 2007). Akárhonnan is nézzük, tény: a 28 millió migránsnak komoly
szerepe van abban, hogy Latin-Amerika és a világ többi része között intenzív kulturális, kereskedelmi és turisztikai kapcsolatok alakultak ki. A migránsok ugyanis
két ország, két kultúra között élnek és gondolkodnak, így közvetítő szerepük a
globalizációs folyamatok előrehaladtával várhatóan a jövőben még erősebbé fog
válni.
Összegzés
A 21. század elején Latin-Amerika mindennapjainak egyik meghatározó tényezője a
kivándorlás. Az Egyesült Államokba (illetve kisebb mértékben Nyugat-Európába, Japánba és néhány gazdagabb latin-amerikai országba) irányuló vándorlást elsősorban
gazdasági okok idézik elő. Számos ország társadalmában mélyreható változásokat
okozott a migráció, különösképpen a jelentős mennyiségű hazautalt pénz következtében. Mindezek mellett a külföldön élő latin-amerikaiak kulturális és politikai
szerepe sem elhanyagolható a származási országaikra nézve.
Noha sok szempontból a migráció az országok közti jövedelmi különbségekre
adott kényszerválasz, és tömegessé válásával a felzárkózás helyett a függőség felé
viheti Latin-Amerikát, fejlesztési hatásai mégis igen jelentősek lehetnek. A kivándorlás által érintett latin-amerikai országok ezért igyekeznek olyan közpolitikákat
alkotni, amelyek révén a kivándoroltak tehetnek valamit szülőföldjük fejlődéséért.
A migránsok jogi helyzetének rendezése, a migráció körkörösségének elősegítése,
valamint a származási ország munkaerőpiaci és befektetési környezetének javítása
hozzájárulhatna ahhoz, hogy a migráció mind a kibocsátó, mind pedig a fogadó országok számára összességében inkább pozitív, mint negatív hatásokkal járjon.
198 | soltész béla
1.
2.
3.
Milyen gazdasági és politikai folyamatok vezettek ahhoz, hogy a legtöbb
latin-amerikai ország bevándorlási célországból kivándorlókat kibocsátó
országgá vált?
Melyek a legfontosabb, kivándorlókat kibocsátó országok Latin-Amerikában,
és melyek a legfontosabb célországai a Latin-Amerikából kivándorlóknak?
Milyen politikai, gazdasági és kulturális jelentősége van az Egyesült Államok latin-amerikai származású lakosságának?
4.
Nevezzen meg két legális és két illegális módot, ahogy jellemzően a latinamerikai migránsok a célországokba érkeznek!
6.
Milyen közpolitikai beavatkozások növelhetik a hazautalt vagy a származási országban befektetett pénz társadalmi hasznosságát?
5.
Milyen pozitív és negatív hatásai vannak a Latin-Amerikába áramló hazautalásoknak?
Ajánlott linkek az interneten
ACP Observatory on Migration
http://www.acpmigration-obs.org/
Center for Latin American Studies at the University of Miami
https://www.as.miami.edu/clas/
CEPAL – División de Población
http://www.eclac.cl/celade/
Conferencia Suramericana sobre Migraciones
http://csm-osumi.org/
Elcano Royal Institute
http://www.realinstitutoelcano.org/wps/portal/web/rielcano_es
FLACSO – Sistema de Información sobre Migraciones Andinas
http://www.flacsoandes.org/sima/index.php/sima2
Ibero-American Migratory Movements Portal
http://pares.mcu.es/MovimientosMigratorios/staticContent.form?viewName=presentacion
IMILA – Investigación de la Migración Internacional en América Latina y el Caribe
http://www.eclac.org/celade/migracion/imila/
Instituto de Mexicanos en el Exterior
http://www.ime.gob.mx/
Inter-American Dialogue
http://www.thedialogue.org/
International Network on Migration and Development
latin-amerikai migrációs körkép | 199
http://rimd.reduaz.mx/pagina/indexing
Migrantólogos
http://www.migrantologos.mx/
Migration and Development Journal
http://rimd.reduaz.mx/pagina/seccionesing?id=222
OAS – Migration and Development
http://www.oas.org/en/sedi/ddse/pages/cpo_MIDE_01.asp
Observatorio Permanente de la Inmigración
http://extranjeros.empleo.gob.es/es/ObservatorioPermanenteInmigracion/
Pew Hispanic Center
http://www.pewhispanic.org/
Revista Migraciones Internacionales
http://www.colef.mx/migracionesinternacionales/
SIEMMES – Sistema de Información Estadística sobre las Migraciones en Mesoamérica
http://www.siemmes.una.ac.cr/index.shtml
The Latin American Migration Project
http://lamp.opr.princeton.edu/
The Mexican Migration Project
http://mmp.opr.princeton.edu/
The National Institute of Migration (Mexico)
http://www.inm.gob.mx/index.php/page/pagina_principal/en.html
Felhasznált irodalom
Anderle, Ádám (2008): Magyarok Latin-Amerikában. Rubicon, 2008, No. 1.
Anzaldúa, Gloria (1987): Atravesando Fronteras / Crossing Borders. In. Anzaldúa, Gloria (ed.):
Borderlands / La Frontera. The New Mestiza. Aunt Lute Books, San Francisco.
Aparicio, Javier – Meseguer, Covadonga (2009): The Electoral Determinants of Collective
Remittances: The Mexican 3x1 Program for Migrants. IBEI Working Papers, CIDOB, Barcelona, 2009/22.
Ávila, Javier (2003): Lo que el viento (de los Andes) se llevó: diásporas campesinas en Lima y
los Estados Unidos. In: Degregori, C. I. (ed.) Comunidades locales y transnacionales. Cinco
estudios de caso en el Perú. IEP Instituto de Estudios Peruanos, Lima, pp. 167–262.
Baby-Collin, Virgine – Cortes, Genevieve – Faret, Laurent (2008): Migrant Remittances and
Development in Bolivia and Mexico. A Comparative Study. In. Naerssen, Ton van et al.
(eds.): Global Migration and Development. Routledge, New York.
Capetillo-Ponce, Jorge (2007): From ‘A Clash of Civilizations’ to ‘Internal Colonialism’.
Reactions to the theoretical bases of Samuel Huntington’s ‘The Hispanic Challenge’.
Ethnicities 2007, No. 7. pp. 134–136.
Délano, Alexandra (2011): Mexico and its diaspora in the United States: Policies of Emigration
since 1848. Cambridge University Press, New York.
Delgado, Raul et al. (2009): Six Theses to Demystify the Nexus Between Migration and
Development. Migración y Desarrollo, 2009, First semester. pp. 27–49.
Didou, S. Moviliades (2009): Movilidades académicas y profesionales en América Latina: entre
la ignorancia y la polémica. Revista de la Educación Superior, Vol. 37., No. 148., pp. 71–85.
Asociación Nacional de Universidades e Instituciones de Educación Superior, México D. F.
200 | soltész béla
Durand, Jorge – Massey, Douglas – Zenteno, René (2001): Mexican Immigration to the United
States: Continuities and Changes. Latin American Research Review, No. 36. pp. 107–127.
Durand, Jorge – Massey Douglas (2003): Clandestinos: Migración México-Estados Unidos en
los Albores del Siglo XXI. Editorial Porrua, México D. F.
Durand, Jorge – Massey, Douglas (2010): New World Orders: Continuities and Changes in Latin
American Migration. The ANNALS of the American Academy of Political and Social Science,
2010, 630. pp. 20–52.
García de Alba Tinajero, Maria – Jáuregui Casanueva, Leticia – Nuñez Sañudo, Claudia (2006):
Liderazgos y nuevos espacios de negociación en el Programa 3x1 para Migrantes. El caso
de Zacatecas. In. Fernandez de Castro, Rafael – Garcia Zamora, Rodolfo (eds.): El Programa
3x1 para Migrantes: Primera Política Transnacional en México? Porrúa, México. pp.
223–248.
Goto, Junichi (2006): Latin Americans of Japanese origin (Nikkeijin) working in Japan:
A survey. Kobe University, Kobe. Elérés: http://www.rieb.kobe-u.ac.jp/academic/ra/dp/
English/dp185.pdf (Letöltve: 2014.06.12.)
Huntington, Samuel (2005): Kik vagyunk mi? Az amerikai nemzeti identitás dilemmái. Európa
Könyvkiadó, Budapest.
Letenyei, László (2008). Inti Raymi Budapest. Az emigráns Andokbeli identitás szimbolikus
reprezentációja Magyarországon. In. Letenyei László (ed): Tanulmányok az Andokról.TeTT
Consult, Budapest. pp. 326–340.
Levitt, Peggy (2001): The Transnational Villagers. University of California Press, Berkeley.
López Segrera, Francisco (2011): The Cuban Revolution: Historical Roots, Current Situation,
Scenarios, and Alternatives. Latin American Perspectives, Issue 177., Vol. 38., No. 2., pp.
3–30.
Moncayo, Isabel (2011): El plan “Bienvenid@S a Casa”: Estudio sobre la experiencia del Fondo
“El Cucayo”. FLACSO Sede Ecuador, Quito – Fundación Carolina, Madrid. Serie Avances de
Investigación No. 51.
Muñoz, Carlos (2013): The Chicano Movement. Mexican American History and the Struggle for
Equality. The Rosa Luxemburg Foundation, New York Office.
Orozco, Manuel (2005): Transnationalism and Development: Trends and Opportunities in Latin America. In. Maimbo, S. – Ratha, D. (eds.) Remittances: Development Impact and Future
Prospects. The World Bank. pp. 307–32.
Radcliffe, Sarah – Westwood, Sallie (1996): Imagining the Nation / ’Race’, State and Nation. In.
Radcliffe, Sarah – Westwood, Sallie (eds): Remaking the Nation. Place, Identity and Politics
in Latin America. Routledge, New York. pp. 9–53.
Solimano, Andrés (ed.) (2008): Migraciones Internacionales en America Latina. Booms, Crisis
y Desarrollo. Fondo de Cultura Económica, Mexico D. F. and Santiago de Chile.
Soltész, Béla (2011): Latin-Amerika: Integrációk túlkínálata. Fordulat, 2011, No. 4., pp.
124–143.
Soltész, Béla (2013): Migránsok: A nemzetközi fejlesztési együttműködés új szereplői? KülVilág, No. 2., pp. 16–34.
Szilágyi, Ágnes (2003). Magyarok Brazíliában és Portugáliában, régen és ma. In. Fischer,
Ferenc (ed.) Iberoamericana Quinqueecclesiensis 1. Pécsi Tudományegyetem. Latin-Amerikai Központ.
latin-amerikai migrációs körkép | 201
Tuirán, Rodolfo (ed.) (2000): Migración México-Estados Unidos. Presente y futuro. Consejo
Nacional de Población, México.
Urquidi, Victor (2005): Otro siglo perdido: las políticas de desarrollo en América Latina,
1930–2005.El Colegio de México, Mexico D. F.
Vargas, Yamil (2011): Dominicanos en el exterior: de la participación a la representatividad.
Observatorio Político Dominicano, Unidad de Partidos Políticos.
További ajánlott irodalom
Alba, Francisco (1999): La cuestión regional y la integración internacional de México: una
introducción. Estudios Sociológicos, Vol. 17., No.. 51. pp. 611–631.
Aristy, Jaime (2008): Flujos migratorios desde y hacia República Dominicana. In. Solimano,
Andrés (ed.): Migraciones internacionales en América Latina: Booms, crisis y desarrollo.
Fondo de Cultura Económica, Mexico D. F. and Santiago de Chile.
Arteta, Gustavo – Oleas, Daniel (2008): Migraciones internacionales: el caso de Ecuador. In:
Andrés Solimano (ed.) (2008): Migraciones internacionales en América Latina: Booms,
crisis y desarrollo. Fondo de Cultura Económica, Mexico D. F. and Santiago de Chile.
Berg, Ulla (2010): El Quinto Suyo: Contemporary Nation Building and the Political Economy
of Emigration in Peru. Latin American Perspectives, Issue 174., Vol. 37., No. 5. pp. 121–137.
Brick, Kate – Challinor, A.E. – Rosenblum, Marc (2007): Mexican and Central American Immigrants in the United States. Migration Policy Institute, Washington D. C.
Cárdenas, Mauricio – Mejía, Carolina (2008). Emigración, crisis y conflicto: Colombia 1995–
2005. In. Solimano, Andrés (ed.): Migraciones internacionales en América Latina: Booms,
crisis y desarrollo. Fondo de Cultura Económica, Mexico D. F. and Santiago de Chile.
Deligdisch, Ronaldo (2008): An Analogy Study of the Social Integration of Immigrants: The
case of the German Jews in Argentina and Argentine Jews in Israel. Elérés: http://www.
israel-sociology.org.il/uploadimages/immigration7.pdf (Letöltve: 2014.05.24.)
Dingemans, Alfonso – Ross, César (2012): Free trade agreements in Latin America since 1990:
An evaluation of export diversification. CEPAL Review, No. 108. pp. 27–48.
Escobar, Augustín, – Bean, Frank – Weintraub, Sidney (1999): La dinámica de la emigración
mexicana. CIESAS/Miguel Ángel Porrúa, Mexico, D. F.
Garzón, Luiz (2007): Argentinos y ecuatorianos en Barcelona y Milán: trayectorias, dimensión
urbana y capital cultural. Universitat Rovira i Virgili, Barcelona. Elérés: http://ddd.uab.
cat/pub/papers/02102862n85/02102862n85p195.pdf (Letöltve: 2014.05.25.)
Gindling, Thomas H. (2009): South-South Migration: The Impact of Nicaraguan Immigrants
on Earnings, Inequality and Poverty in Costa Rica. World Development, Vol. 37., No. 1. pp.
116–126.
Hernández, Tulia – Ortiz, Yamileth (2011): La migración de médicos en Venezuela. Revista
Panamericana de Salud Pública, Vol. 30., No. 2. pp. 177–181.
Hiskey, Jonathan T. – Orces, Diana (2010): Transition Shocks and Emigration Profiles. Latin
America. Annals of the American Academy of Political and Social Science, 630(1). pp. 116–136.
V. Iglesias, Enrique (2006): Economic paradigms and the role of the State in Latin America.
CEPAL Review No. 90. pp. 7–14.
Malheiros, Jorge (2007): A Imigração Brasileira em Portugal. Colecção Comunidades, 1, ACIDI,
Lisboa.
202 | soltész béla
Maurizio, Roxana (2008): Migración y desarrollo: El caso de Argentina. In. Solimano, Andrés
(ed.): Migraciones internacionales en América Latina: Booms, crisis y desarrollo.Fondo de
Cultura Económica, Mexico, D. F. and Santiago de Chile.
McDonogh, Gary W. (2008): Other Worlds, Other Histories: Iberians and Exile. In. McDonogh,
Gary W. (ed.): Iberian worlds. Routledge, New York. pp. 243–271.
Organization of American States (1954): Caracas Convention on Diplomatic Asylum. Elérés:
http://www.oas.org/juridico/english/treaties/a-46.html (Letöltve: 2014.05.24.)
Palma, Enrique – Angeles, Alex (2009): Migración y políticas públicas. Una aproximación al Estado de México. In. Baca, Norma – Herrera, Francisco – González, Rocío (eds.): Migración,
democracia y desarrollo: La experiencia mexiquense. Instituto Electoral del Estado de
México, Toluca.
Portes, Alejandro – Bach, Robert (1985): Latin Journey: Cuban and Mexican Immigrants in the
United States. University of California Press, Berkeley.
Solimano, Andrés – Allendes, Claudia (2007): Migraciones internacionales, remesas y el desarrollo económico: la experiencia Latinoamericana. CEPAL Informes No. 59, División de
Desarrollo Económico, Santiago de Chile.
Sznajder, Mario – Roniger, Luis (2007): Exile and the Politics of Exclusion in Latin America.
Latin American Perspectives Vol. 34., No. 4. pp. 7–30.
Tedesco, Laura (2008): Inmigrantes latinoamericanos en España. Real Instituto Elcano, Anuario 2008, América Latina.Real Instituto Elcano, Madrid.
Teubal, Morris (2004): Rise and Collapse of Neoliberalism in Argentina: The Role of Economic
Groups. Journal of Developing Societies No. 20. pp. 173–190.
Vega, Javier (2011): Hacia la construcción de una política integral de gestión migratoria en
el Perú. Revista del Observatorio Andino de Migraciones TukuyMigra, Pontificia Universidad
Católica del Perú, No. 5. pp. 2–9.
Észak-Amerika a nemzetközi migrációban
Pólyi Csaba
Absztrakt
Az Észak-Amerikát földrajzi értelemben alkotó Amerikai Egyesült Államok
(USA), Kanada és Mexikó a nemzetközi migráció emblematikus országai.
Mai arculatukat a nagyszámú bevándorló és a helyi őslakosság konfliktusos
történelme alakította ki, illetve aktív migrációs politikáik formálják ma is.
Az USA és Kanada a világ két legnagyobb befogadó állama, miközben a LatinAmerika részét is képező Mexikó az egyik legkomolyabb kibocsátó ország.
Az amerikai és mexikói közös határ egyben Földünk egyik leghosszabb
migrációs folyosójaként is ismert, amelyen keresztül a legmodernebb ellenőrző rendszerek és védelmi falerődítmények ellenére is megállíthatatlanul
érkeznek az illegális bevándorlók százezrei az amerikai álom felé. A 2001.
szeptember 11-i terrortámadások átrajzolták az amerikai politikai vezetés és
a lakosság közgondolkodását a nemzetközi fenyegetettség, a migráció és a terrorizmus vonatkozásában is. A vizsgálatunk tárgyát képező Egyesült Államok
és Kanada bevándorlási politikája többfunkciós közpolitikának tekinthető,
amely egyszerre igyekszik biztosítani a nemzetgazdaság munkaerőigényét
(különös tekintettel a magasan kvalifikált szakemberek, innovatív kutatók,
hiányszakmák képviselői terén), a családegyesítéssel erősíteni a népesedési
politikát, etnikailag kiegyensúlyozott multikulturális társadalmat építeni és
a szolidaritás jeleként a sokféle okból menekültek egy jelentős csoportjának
biztonságos otthont nyújtani.
Abstract
In geographical terms, the U.S., Canada and Mexico compose North America
and these three countries are also emblematic for the international migration.
Their current identity has been continuously molded both by their history,
including constant conflicts between a large number of immigrants and the
local indigenous population, as well as their present days pro-active migration
policies. The U.S. and Canada are two of the largest “receiving” countries in the
204 | pólyi csaba
world, while Mexico, which is a part of Latin America as well in a social and
political sense, is one of the biggest “emitters”. The joint U.S. and Mexican border
is also known as one of the world’s longest migration corridors, through which
in spite of all the ultra modern controlling systems and security measures,
authorities are unable to stop hundreds of thousands of illegal immigrants,
who are traveling in search of the American dream. The terrorist attacks
of September 11, 2001 reoriented public opinion and the way of thinking of
the American leadership and the general public (both local and worldwide)
regarding international threats, terrorism and the aspects of migration. This
chapter focuses on the immigration policies of the U.S. and Canada, which
could be considered multifunctional public policies, since they simultaneously
work to ensure the nation’s demand on labor (particularly for highly skilled
professionals, innovative researchers, representatives of skills shortages in
the area), strengthen population policy through family unification, build an
ethnically balanced multicultural society and as a sign of solidarity provide a
safe home for a significant group of refugees of different origins.
Kulcsszavak: befogadó ország, kibocsátó ország, illegális bevándorló, bevándorlási politika, családegyesítés, munkaerőigény, menekült, terrorizmus, nemzetközi fenyegetettség
Keywords: receiver country, emitter country, illegal migrant, migration policy, family unification,
labor demand, refugee, terrorism, international threat
Bevezetés
Az USA és Kanada történelmét, gazdasági és társadalmi fejlődését meghatározó
erővel formálta a nemzetközi migráció, történelmileg már kialakulásuktól fogva
elválaszthatatlanul kötődnek a benépesítéshez, és ma is a világ legnagyobb befogadó
országainak számítanak. Rédei Mária ezt úgy fogalmazza meg, hogy “aki [ezekben
az államokban] él az egy bevándorló ország lakója, [ezáltal] napi tevékenységében
találkozik a különféle kultúrák és értékek sokszínűségével” (L. Rédei, 2004). Ennek
megfelelően az sem véletlen, hogy az ENSZ 1988-ban Torontót nyilvánította az első
multikulturális városnak, ahol több mint száz nemzetiség él és a város indián nevének jelentése is „gyülekezőhely”.
Magyarics Tamás szerint 1 a világ második legnagyobb területű országa, Kanada
ugyanúgy bevándorlók alkotta ország, mint az Egyesült Államok, igaz, ott kisebb a népsűrűség, hiszen csak a déli 100 mérföldes sávot lakják. Liberális bevándorláspolitikája
és jó szociális ellátási rendszere a bevándorlás kedvelt célpontjává tette és teszi az
1
Bevándorlók országai, Beck András interjúja Magyarics Tamással, a Magyar Külügyi Intézet igazgatójával.
Metropol, 2011.06.15., Elérés: http://www.metropol.hu/kultura/cikk/742816 (Letöltve: 2014. 04.12.)
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 205
országot. A munkaerőpiac Európához képest jóval rugalmasabb, a konjunkturális és
a dekonjunkturális hatásokra is sokkal gyorsabban reagálnak az emberek, ami végső
soron a munkaadóknak is kedvez. Kanada előnye az is, hogy a szociális ellátórendszere jóval közelebb áll a nyugat-európai modellhez, és a gyógyszerkassza vagy az
egészségügyi ellátás is kevésbé üzleti alapú déli szomszédjához képest.
Az USA-ban térségenként más-más probléma merül fel a nemzetközi migráció
kapcsán. Floridában a kubaiak, Texasban és Kaliforniában a mexikóiak tömege nagy,
de New Yorkban is rengeteg a bevándorló, miközben még az afroamerikaiak és fehérek közötti konfliktusok is fennmaradtak. Kanadában máshol húzódik a törésvonal,
ott az angol és a francia nyelvű tartományok közötti szembenállás meghatározóbb.
Bár a nemzetállami lét kerete és szűkös eszközállománya nem alkalmas a nemzetközi migráció komplex folyamatának kezelésére, mégis a nemzeti szuverenitáshoz
kapcsolódó immanens jellege miatt eddig igazából csak az Európai Unió keretein
belül történt érdemi kísérlet a nemzetállami migrációs politikák összehangolására,
egy közös migrációs politika alapjainak megteremtésére (Pólyi, 2011: 13-34). Az olyan
nagy befogadó nemzetek, mint például az Amerikai Egyesült Államok és Kanada,
változatlanul nemzeti hatáskörben igyekeznek elfogadható megoldásokat találni és
csak a szomszédsági lét kényszerében törekednek bilaterális válaszok kialakítására.
Migrációs helyzet Észak-Amerikában napjainkban
Észak-Amerika két fejlett állama a mai napig a bevándorlási célterület. Az Amerikai
Egyesült Államok a világ legjelentősebb befogadó állama (45,78 millió fő), éveken keresztül egymillió főt meghaladó új bevándorolóval, 11 millió illegálisan tartózkodóval, komoly reformra szoruló migrációs törvényi szabályozással. Kanada is a TOP10
befogadó ország között van (7,3 millió fő), az OCDE tagállamok közül a legmagasabb a
külföldön születettek aránya (20 százalék körül), évente negyedmillió új bevándorlót
fogad, menekültek befogadója és jól működő migrációs politikával rendelkezik. A két
északi szomszédország a latin-amerikai és karibi bevándorlás kiemelt célpontjai: az
USA-ba irányuló bevándorlás 53-55 százaléka, a Kanadába történő bevándorlás 1012 százaléka latin-amerikai országokból származik.
A Nemzetközi Migrációs Szervezet (IOM) legfrissebb jelentésében (WMR, 2013)
egyre markánsabban jelennek meg a nemzetközi migráció irányainak változásait
mutató adatok, amelyek szerint a Dél-Észak csak egy a népességmozgás irányaiból és
annak körülbelül 40 százalékát jelenti. Az elmúlt évtizedek nemzetközi változásainak
köszönhetően a nemzetközi migráció mintegy 33 százaléka Dél-Dél irányú, amelynek
jellemzőit csak mostanában kezdik elemezni a kutatók. Emellett nagyon jelentős, körülbelül 22 százalékos a szintén figyelmen kívül hagyott Észak-Észak irányú vándorlás, és megjelent egy 5 százalékos Észak-Dél irányú migráció is. Észak-Amerika két
nagy országa nem csak befogadó a migrációs térképen, hanem részt vesz az egymás
közötti áttelepüléssel az É-É és a kivándorlással az É-D irányú vándorlásban is.
206 | pólyi csaba
Táblázat 1: A bevándorlók száma Észak-Amerika országaiban, 1990-2013
Külföldön született bevándorlók száma országonként (ezer fő)
Befogadó ország
1990
2000
2010
Amerikai Egyesült Államok
23 250
34 810
44 180
Kanada
4 500
5 560
7 000
Mexikó
700
520
960
2013
45 790
7 280
1 100
Forrás: Changing Patterns of Global Migration and Remittances, International Migrants by Country.
Elérés: pewsocialtrends.org/2013/12/17/migration-tables
Az amerikai kontinensen az ENSZ adatai szerint 61,6 millió bevándorolt él, akiknek túlnyomó része (53,1 millió fő) Kanadában és az USA-ban keresi boldogulását.
Ez nagyjából a teljes nemzetközi népességmozgás 27 százalékát jelenti. Az északamerikai kontinens migrációs folyamatainak az elmúlt években tapasztalt egyik legjelentősebb változása a mexikói-amerikai migrációs folyosó kétirányúvá válása. Az
Egyesült Államokban központilag határozzák meg az egyes preferenciák segítségével
kiadható belépési engedélyek számát és nincs regionális igényen vagy szabályozáson
alapuló gyakorlat, mint ahogy az például Kanadában létezik.
Táblázat 2: A nemzetközi migráció növekedése és regionális megoszlása
A nemzetközi migráció
állománya (millió fő)
Világ összesen
Fejlett országok
Fejlődő országok
Afrika
Ázsia
Európa
Latin-Amerika
Észak-Amerika
Óceánia
1990
2000
2010
2013
154,2
82,3
71,9
15,6
49,9
49,0
7,1
27,8
4,7
174,5
103,4
71,1
15,6
50,4
56,2
6,5
40,4
5,4
220,7
129,7
91,0
17,1
67,8
69,2
8,1
51,2
7,3
231,5
135,6
95,9
18,3
70,8
72,4
8,5
53,1
7,9
Éves változás
(millió fő)
1990- 2000- 20102000
2010
2013
2,0
4,6
3,6
2,1
2,6
1,9
- 0,1
2,0
1,6
0,2
0,5
0,1
1,7
1,0
0,7
1,2
1,1
- 0,1
0,2
0,2
1,3
1,1
0,6
0,1
0,2
0,2
Éves változás
(százalékban)
1990- 2000- 20102000
2010
2013
1,2
2,3
1,6
2,3
2,3
1,5
- 0,1
2,5
1,8
0,9
2,8
0,1
3,0
1,5
1,4
2,1
1,5
0,9
2,2
1,8
3,7
2,4
1,2
1,5
3,1
2,6
Forrás: United Nations, Department of Economic and Social Affairs, 2013.
A kibocsátó és befogadó országok jelentős koncentrációt mutatnak, miközben a
listán az elmúlt évtizedekben jelentős helycserék történtek. Az egyetlen ország az
Egyesült Államok, amely nem csak őrzi vezető szerepét a 10 legnagyobb befogadó
ország élén, hanem fölényét meg is duplázta a második helyen álló Oroszországgal
szemben. Míg 1990-ben csak kétszer több bevándorló élt a területén, addig 2013-ra az
arány négyszeresére nőtt. Kanada az ország stabil gazdasági fejlődésének és a kiszámítható bevándorlási rendszerének köszönhetően is növelte vonzerejét és 2013-ban a
világ 8. legnagyobb befogadó nemzete volt.
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 207
Táblázat 3: A legnagyobb kibocsátó és befogadó nemzetek
A 10 legnagyobb kibocsátó ország (millió fő)
ország
1990
ország
2013
Oroszország
12,7 India
14,2
Afganisztán
7,3
Mexikó
13,2
India
6,8 Oroszország
10,8
Banglades
5,6
Kína
9,3
Ukrajna
5,6
Banglades
7,8
Mexikó
5,0
Pakisztán
5,7
Kína
4,1
Ukrajna
5,6
Anglia
4,1
Fülöp-szigetek
5,5
Pakisztán
3,6
Afganisztán
5,1
Olaszország
3,5
Anglia
5,0
A 10 legnagyobb befogadó ország (millió fő)
ország
1990
ország
2013
USA
23,3 USA
45,8
Oroszország
11,5 Oroszország
11,0
India
7,5
Németország
9,8
Ukrajna
6,9 Szaud-Arábia
9,1
Pakisztán
6,6 EAE*
7,8
Németország
5,9
Anglia
7,8
Franciaország
5,9
Franciaország
7,4
Szaud-Arábia
5,0
Kanada
7,3
Kanada
4,5 Ausztrália
6,5
Irán
4,3 Spanyolország
6,5
Forrás: Connor–Cohn–Gonzalez-Barrera, 2013.
Az alábbi táblázatból az is kimutatható, hogy az Egyesült Államok felé irányuló
mexikói kivándorlás mérséklődik, miközben afrikai, ázsiai és európai migrációs
folyosók jelennek meg, amelyek akár irányt is változtathatnak, mint azt a MyanmarThaiföld kapcsolatrendszer is mutatja.
Táblázat 4: A világ legjelentősebb migrációs folyosóinak alakulása, 1990-2013
1990-2000
országok
Mexikó-USA
Oroszország-Németország
India-USA
Palesztina-Jordánia
Myanmar-Thaiföld
Kazahsztán-Németország
Puerto Rico-USA
India-Egyesült Arab
Emirség
Kína-USA
Vietnám-USA
2000-2010
ezer fő/
országok
év
500
Mexikó-USA
India-Egyesült Arab
80
Emirség
70
Kína-USA
60
Irak-Szíria
50
50
40
40
40
35
Thaiföld-Myanmar
India-USA
Románia-Spanyolország
Románia-Olaszország
Banglades-SzaudArábia
Banglades-Egyesült
Arab Emirség
2010-2013
ezer fő/
országok
év
270
Mexikó-USA
180
110
100
Szudán - Dél-Szudán
Palesztina-Jordánia
Myanmar-Thaiföld
India-Egyesült Arab
Emirség
90
Szomália-Kenya
90
80
75
70
70
ezer fő/
év
150
140
130
80
Románia-Olaszország
Kína-Dél-Korea
Kambodzsa-Thaiföld
Lengyelország-Anglia
Forrás: United Nations, Department of Economic and Social Affairs, Population Division, 2013.
65
55
45
40
40
35
208 | pólyi csaba
Az Amerikai Egyesült Államok migrációs történelme
Az USA migrációs történelme 2001-ig alapvetően három szakaszra osztható.
Az észak-amerikai bevándorlás első szabad szakasza az 1920-as évekig tartott, jóllehet a bevándorlók érdemi szűrése, szelektálása a Kongresszusban már az 1860-as
években elkezdődött, de akkori fő célja a nem kívánatos személyek kiszűrése, és nem
a mennyiségi korlátozás volt. Ebben az időszakban, 1892-től a modern történelem
legnagyobb bevándorlásának színtere az Ellis Island volt, amelyen keresztül mintegy
12 millió, főleg európai emberérkezett az Egyesült Államokba (Puskás, 1993).
A második szakasz a mennyiségi és nemzetiségi alapú korlátozások időszaka.
Az első világháború után beinduló bevándorlási hullám miatt az USA kongresszusa
1920. május 19-én elfogadta az első kvótatörvényt (Emergency Quota Act), amely
356 995 főben határozta meg a befogadási plafont (kivéve a nyugati országrészeket,
ahol az 1910-es népszámlás adatainak 3 százalékában). Az 1924-es módosításban a
felére csökkentették az engedélyezett bevándorlást. A szigorú mennyiségi határokat
felállító és etnikai alapú kvótarendszer az 1960-as évekig fennmaradt, sőt a második világháború alatt Amerika határozottan elzárkózott az európai menekültek
fogadásától (The Smith Act of 1941). Csak a háborút követő időszakban, 1948-ban és
1950-ben (Displaced Persons Act) fogadtak el törvényt korlátozott számú (202 ezer
és 415 ezer) európai menekült befogadásáról. A befogadásellenes közhangulat miatt
azonban ezeket a keretszámokat mindkét esetben le kellett vonni az éves bevándorlási keretszámokból. Majd az 1953-ban elfogadott menekült törvény (Refugee Relief
Act) emelte fel 205 ezerre a kereteken felül a befogadást, de annak végrehajtását
lényegesen meghatározta a hidegháborús időszak válogatási szempontjait 1952-ben
megfogalmazó bevándorlási törvény (McCarren-Walter Inmigration Act).
A harmadik szakasz kezdetének tekinthető a bevándorlás hármas preferenciális
kritériumának, tehát a családegyesítésnek, a munkaerő-piaci igények kielégítésének
és menekültek befogadásának megfogalmazása. A Kennedy-érában, a polgárjogi
mozgalmak és törvénykezés időszakában 1965-ben fogadták el azt az új bevándorlási
törvényt (Immigration and Nationality Act), amely eltörölte az etnikai, nemzetiségi
alapú kvótarendszert, és helyette egy hétkategóriás preferenciarendszerrel liberális
irányba fordította a szabályozást. A családegyesítés ekkor került központi helyre a
mérlegelendő szempontok között, és máig hatóan befolyásolja a bevándorlási politikát. Az Egyesült Államok migrációs rendszere tehát a fent említett három fő elemre
épül fel. A bevándorlások 41 százaléka közvetlen rokoni kapcsolatok, 28 százaléka
családi, 13 százaléka foglalkozási, 6 százaléka diverzitás alapján került elfogadásra és
8 százaléka előzőleg menekült vagy menedékes státuszban volt. Ez azt jelenti, hogy a
bevándorlások közel 70 százalékában az állam nem tudja érvényesíteni belső igényeit.
Az 1. ábrán lévő grafikonon jól láthatóan nyomon követhetők a bevándorlási
hullámok, amelyeket a felsorolt bevándorlási törvények és módosításaik igyekeztek
ellenőrzés alatt tartani.
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 209
Ábra 1: A bevándorlók számának alakulása 1820 és 2000 között
Forrás: INS 2000, L. Rédei, 2004.
A bevándorlás éves felső határát 154 ezerről felemelték 290 ezerre, ami azonban
nem foglalta magába az amerikai állampolgárok közvetlen hozzátartozóit (férj, feleség, szülők, kiskorú gyerekek). Ekkor határoztak meg először egy 120 ezres kvótát
az amerikaközi bevándorlásra. Ez az időszak egybeesett az ún. Bracero-program (a
II. világháború utáni mexikói mezőgazdasági munkások szerződtetése) befejezésével
és a korábbi európai bevándorlási források áthelyeződésével Latin-Amerikára és
Ázsiára.
Az 1990-es évek elején a legtöbb engedélyt a jogi feltételek módosulása alapján
adták ki, ezeket az országban akár a több éve engedély nélkül tartózkodók kapták
meg. A közvetlen rokoni kapcsolat útján megszerzett engedélyek aránya az előző évtized során folyamatosan nőtt, jóllehet nincs éves limitje. A családi alapú bevándorlás
hektikusan változott. A foglalkozási alapon kiadott állandó tartózkodási engedélyek
aránya 1994-ig háromszorosára emelkedett, majd enyhe csökkenésbe kezdett, és
csak 2000-ben növekedett ismét. A menekültek hozzáírása 1989-től fokozatosan
gyarapodott, 1996-tól viszont a kezdeti szintre esett vissza, míg a diverzitás alapú
bevándorlás estében nem történt különösebb változás.
A „humanitárius okokból befogadott migráns” ekkor még elsősorban a kommunizmus elől menekülőket és a közel-keleti országokból származókat jelentette. Az 1986ban elfogadott új bevándorlási reform (Immigration Reform and Control Act – IRCA)
fő célja már a felduzzadt létszámú, mintegy 3–5 millióra becsült illegális bevándorlás
kezelése volt, amely egy utat nyitott a legális tartózkodáshoz és az állampolgárság
5–7 éven belüli megszerzéséhez. A további illegális bevándorlás megakadályozására
kilátásba helyezték a bevándorlók foglalkoztatásának szigorú büntetését. A reformmal a bevándorlás „hátsó kapuját” szerették volna bezárni, miközben a főbejárat
változatlanul nyitva állt a legális befogadásra. A határőrizet megszigorítására hozott
210 | pólyi csaba
intézkedések végrehajtása majd csak az 1990-es évek közepén kezdődött el érdemben.
A törvény biztosította feltételek elősegítették, hogy mintegy 2,7 millió bevándorló
legalizálni tudta tartózkodását az országban és megnyílt az út számukra az állampolgárság megszerzésére is. A két további módosítás 1990-ben (The Immigration
Act) és az 1996-ban (The Illegal Immigration Reform and Immigrant Responsibility
Act – IIRIRA) a képzett munkaerő iránti igény kielégítésére igyekezett jogi hátteret
biztosítani.
A gazdasági növekedés teremtette munkaerő igények kielégítésére az 1990-es
bevándorlási törvénymódosítás 700 ezerre emelte az éves bevándorlási plafont.
A törvény egyben megerősítette a hármas preferenciarendszert, ami azután állandó
jellemzője az amerikai bevándorlási szabályozásnak. Ebben első helyen szerepel a
családegyesítés, aztán a foglalkozás-szakképzettség következik és végül a nemzetiségi sokszínűség fenntartását szolgáló kvóták következnek.
A bevándorlás szövetségi szintű szabályozásával szemben elégedetlen államok közül elsőként Kalifornia fogadott el 1994-ben helyi szigorúbb szabályozást
(Proposition 187.), amely megtiltotta az illegális bevándorlók számára az állami iskolák, egészségügyi ellátás és egyéb szociális szolgáltatások igénybevételét. Egyben
kötelezte az állami alkalmazottakat és a helyi rendőrséget az illegális bevándorlónak
látszó személyek bejelentésére. Jóllehet a kaliforniai törvényt szövetségi szinten
alkotmányellenesnek találták és ezért soha nem lépett életbe, de a nagyszámú bevándorlót befogadó államok számára ez egyfajta iránymutatásként szolgált és az 1990-es
években egy sor hasonló helyi törvényi korlátozást igyekeztek bevezetni.
1
Mi az Egyesült Államok hivatalos nyelve?
A helyes válasz nem az angol, hanem az, hogy az Amerikai Egyesült Államoknak nincsen – és sosem volt – hivatalos nyelve.
Az Egyesült Államoknak, a bevándorlók országának nincs és soha nem is volt
de jure, vagyis jog szerinti hivatalos nyelve. Meg nem nevezett, azaz de facto
hivatalos nyelve azonban van, ami természetesen az angol. Ezen a nyelven
íródnak a szövetségi szintű törvények, ahogy már az USA alkotmánya is ezen
a nyelven íródott az ország alapításakor, az Angliától való 1776-os elszakadás
után. Az angolt ráadásul a lakosság 96 százaléka jól vagy nagyon jól beszéli,
ennek ellenére 80 millió amerikainak nem angol az anyanyelve és nem is angolul beszél otthon. Az Egyesült Államok különleges nyelvi változatossága pont
a bevándorlásnak köszönhető. A legutolsó felmérés szerint az országban 337
nyelvet beszélnek, ezek közül 176 őshonos amerikai indián nyelv.
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 211
A szigorítás mellett az amerikai gazdaság versenyképességének megőrzése és a
magasan képzett szakemberek bevonzására a Kongresszus 2000-ben elfogadta a jövő
évszázad törvényét (Twenty-First Century Act), kihangsúlyozva a kutatók könnyített
befogadását. Ennek megfelelően a kiadható H1-B vízumok számát 115 ezerre, majd
195 ezerre emelték. Vagyis az Egyesült Államok történelmének leghosszabb tartós
növekedését mutató 1990-es évek szakemberigénye erőteljesen hatott a migrációs
szabályozásra.
Ábra 2: Az USA népessége többségi származás szerint (2000)
Forrás: Census-2000-Data-Top-US-Ancestries-by-County.svg
A kanadai bevándorlási politika történelmi fejlődése
Az ország első migrációs törvényét 1869-ben fogadták el, két évvel azután hogy
három brit gyarmat konföderációjából létrejött Kanada, egy négy tartományból álló,
szövetségi alapon szervezett domínium (a brit birodalomhoz tartozó, de önálló államapparátussal rendelkező ország). Fő célja az volt, hogy felhatalmazza a kormányt
a nem kívánatos bevándorlók távoltartására, a nyugati területek benépesítésének
elősegítésére és az USA-ba való kivándorlás visszaszorítására.
Ezt követően több olyan módosítást is bevezettek, amelyekkel a kormányzat
elősegítette az ország benépesítését. Széleskörű tájékoztatási kampányokat és
toborzást folytattak Angliában, az USA-ban, Németországban és több észak-európai
országban is a nyugati országrész betelepítésére. Majd amikor ezek az országok
emberforrásként kimerültek, akkor Közép- és Kelet Európa felé fordultak. Ezeknek a
kampányoknak köszönhetően érkeztek az első telepesek a kontinentális Európából,
elsősorban mezőgazdasági munkások képében.
212 | pólyi csaba
A 20. század elején foganatosított bevándorlási intézkedések igyekeztek a nemkívánatos ázsiai (kínai, japán és indiai) bevándorlást korlátozni, részben magas fejpénz
bevezetésével. Az angolszász gondolkodás alapján igyekeztek távol tartani a nehezen
asszimilálódónak tekintett nemzetiségűeket, hogy megőrizzék az éppen születőben
lévő nemzet alapvető jellemvonásait. Ezek a korlátozások, amelyek minimalizálták
a kulturális, etnikai és ideológiai különbségeket, további újabb elemekkel bővültek
és fennmaradtak egészen az 1960-as évekig. Az is figyelemreméltó egyebek között,
hogy 1933–45 között Kanada csak mintegy 4–5 ezer európai menekültet fogadott be,
szemben az USA 200 ezret, vagy Anglia 70 ezret meghaladó menekültjével.
A kanadaiak az 1950-es években újra az európai bevándorlást szorgalmazták, de
a hidegháborús időszakban született 1952-es új bevándorlási törvény erőteljes szigorítást jelzett mindazokkal szemben, akiket a klimatikus vagy asszimilációs okokból
nem tartottak alkalmasnak a befogadásra (beleértve a vallási és szexuális orientációt is). Egészen 1962-ig kellett arra várni, hogy a nemzetiségi alapú diszkriminációt
megszüntessék és a tiltás helyett megkönnyítsék az új bevándorlók befogadását.
A változások mögött a gyorsan növekvő gazdaság szakemberigényének kényszerei
álltak.
Az igazi fordulatot Kanada migrációs politikájában az 1967 októberében bevezetett pontrendszer jelentette, amelyben az iskolázottság, a nyelvi ismeretek és a szaktudás elismerése lett a minősítés alapja az egyes kategóriákban. Az egyes képességek
pontszámai ugyan változtak az évek során, de a pontrendszer a mai napig a kanadai
bevándorlási politika megkülönböztető jegye maradt. Az 1976-os migrációs törvény a
bevándorlókat négy alapvető kategóriába sorolta: egyedülállók, családosok, támogatottak (szponzoráltak) és humanitárius okokból befogadottakra. Egyben kötelezte a
kormányt arra, hogy a bevándorlás tervezésére és menedzselésére a tartományokkal
egyeztetve éves kvótákat állapítson meg.
Kanada az 1969-ben aláírta az ENSZ 1951-es menekültügyi egyezményét és az
1967-es kiegészítő jegyzőkönyvét, és azóta a menekültügy egyik fő támogatója lett.
1972-ben 7 ezer ugandai, 1979-ben pedig 60 ezer indokínai (vietnami, laoszi és kambodzsai) menekültet fogadott be. A kanadai kormány évente azóta is mintegy 15–25
ezer menekültet fogad be és telepíti le őket az ország területén.
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 213
Ábra 3: A kanadai bevándorlás alakulása 1867 és 2005 között.
Forrás: INS, 2000; L. Rédei, 2004.
Az Amerikai Egyesült Államok a világ legnagyobb befogadó országa
Az USA migrációs törvényének gyakori változásai tulajdonképpen egy folyamatos
küzdelem egyes szakaszainak mérföldkövei az illegális bevándorlási megakadályozására. A jelenlegi több mint 11 millió illegális bevándorolt jelenléte azt bizonyítja,
hogy ez a küzdelem nem túl sikeres. A túlzott szabályozás nem csak a bürokratikus
elemeket növeli, hanem elbizonytalanítja a jogalkalmazókat is. Elegendő ehhez
felidézni, hogy 2001. szeptember 11-i terrortámadás kapcsán tartott vizsgálatok
megdöbbentő emberi mulasztásokat tártak fel érzékeny területeken alkalmazott
illegális bevándorlók esetében.
Táblázat 5: Az USA bevándorolt lakosságának novekedése és származási összetétele régiónként, 2011
(millió fő és az összes százalékában)
1990 előttiek
1990-2000
M fő százalék M fő százalék
Mexikó*
4,062
34,7
3,600
30,8
Dél- és Kelet Ázsia 3,687
36,2
2,573
25,3
Karib térség
1,687
44,8
0,898
23,8
Közép-Amerika
1,062
34,4
0,809
26,2
Dél-Amerika
0,912
33,8
0,707
26,2
Közel-Kelet
0,563
38,1
0,326
22,1
Egyéb
3,232
43,3
1,843
24,7
Összesen
15,205
10,756
* Kiemelt jelentősége miatt
régiók
2000-2005
M fő százalék
2,739
23,4
1,795
17,6
0,620
16,5
0,739
24,0
0,697
25,8
0,235
15,1
1,266
16,9
8,091
Forrás: Motel–Patten, 2013.
2006-tól
M fő százalék
1,289
11,1
2,126
20,9
0,562
14,9
0,474
15,4
0,386
14,3
0,351
23,8
1,131
15,1
6,319
Össz.
M fő
11,691
10,183
3,769
3,085
2,702
1,475
7,473
40,378
214 | pólyi csaba
A fenti táblázat világosan mutatja, hogy az Egyesült Államok folyamatosan nagy
létszámú bevándorlót fogad, akiknek integrálása aztán komoly erőfeszítéseket igényel. Az is látható, hogy az 1990–2000 közötti időszak még az USA történelmében is
rekordszámú, 10,7 millió bevándorlót vonzott az országba. Az egyes régiókból érkezők
száma 22–31 százalékkal emelkedett. A következő öt évben 2005-ig újabb 8 millió fővel
növekedett az újonnan érkezők száma. 2006-tól azonban az látható, hogy a vizsgálatunk tárgyát képező közép- és dél-amerikai régióból a bevándorlók növekedési arányszáma 24–26-ról 15 százalékra mérséklődött. A karibi világból érkezők száma 16,5
helyett csak 14,5 százalékkal nőtt 5 év alatt. Az USA (szinoním fogalomként használt)
hispán vagy latino származású lakossága 2000 és 2010 között 15,2 millió fővel növekedett, és elérte az 50,5 millió főt. Figyelmet érdemel az a tény, hogy 64 százalékuk már az
Egyesült Államokban született és csak 36 százalékuk számít új bevándorlónak. Ez 43
százalékos emelkedést jelentett, miközben néhány más államból elszármazók aránya
ennél lényegesen jobban növekedett. A Pew Research Center adatai szerint 2011-ben az
Egyesült Államok 311,6 millió lakosának egy igen jelentős része, 51,93 millió fő hispán
származásúnak vallotta magát (Motel–Patten, 2013). Ez az ország teljes lakosságának
16,66 százaléka, amivel a legnagyobb etnikai kisebbségnek is számít az USA-ban.
A hispán lakosság legnagyobb szeletét, mintegy kétharmadát a mexikóiak teszik ki,
számuk meghaladja a 33,5 millió főt. Mexikót a speciális státuszban lévő Puerto Rico
(4,9M) követi. Rajtuk kívül még két karibi ország (Kuba: 1,9 millió és a Dominikai Köztársaság: 1,5 millió) és két közép-amerikai állam (El Salvador: 1,9 millió és Guatemala:
1,2 millió) leszármazottai haladják meg a milliós nagyságrendet.
Táblázat 6: Az USA hispán származású lakosságának összetétele, származási ország szerint, 2011
Származási ország
Összesen
Mexikói
Puerto Rico-i
Salvadori
Kubai
Dominikai
Guatemalai
Kolumbiai
Spanyol
Hondurasi
Ecuadori
Perui
Nicaraguai
Venezuelai
Argentin
Egyéb nemzetiségű
Lakosság (millió fő)
51,927
33,539
4,916
1,952
1,889
1,528
1,216
0,989
0,707
0,702
0,645
0,556
0,395
0,259
0,242
2,337
A hispán lakosság százalékban
100
64,6
9,5
3,8
3,6
2,9
2,3
1,9
1,4
1,4
1,2
1,1
0,8
0,5
0,5
4,5
Lopez–Gonzalez-Barrera–Cuddington, 2013.
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 215
Az erősödő ázsiai bevándorlás ellenére Samuel Huntington professzor az Egyesült
Államokat a spanyol ajkú, elsősorban mexikói bevándorlástól féltette. Huntington
szerint a korábbi és a mostani bevándorlások között az jelenti a lényeges eltérést,
hogy a századvégi hispán bevándorlók nem asszimilálódnak és nem veszik át az angol
nyelv és kultúra használatát (Huntington, 2004). A folyamatos, igen jelentős és nagymértékben a déli és nyugati államokra koncentrálódó spanyol ajkú bevándorlók nagy
számban tudják megőrizni nyelvüket és kultúrájukat anélkül, hogy az angol nyelv
használatára áttérnének. Az új helyzet azt jelenti, hogy az USA-ba érkező emigráció
fele azonos és egyetlen nyelvet beszél, a spanyolt. Ennek pedig a professzor szerint
hat oka van: a területi szomszédság (a két ország között könnyen átjárható több mint
háromezer km szárazföldi határ); számszerű nagysága; illegális jellege, regionális
koncentrációja, a bevándorlás folyamatos utánpótlása és nem utolsó sorban a mexikói diaszpóra történelmi jelenléte. A bevándorlók származási országai közül ugyanis
egyedül Mexikó az, amelyiktől az USA erőszakos úton elvette területének felét
(Texas 1835–56, USA-Mexikó háború 1846–48, Kalifornia és Új-Mexikó). A bevándorló
mexikóiak ezeket a „történelmi területeket” részesítik előnyben a letelepedésükkor,
sőt gyakran hangoztatják is a „hazatérési érzésüket”. A statisztikai adatok is jelzik
a Río Grande mentén kialakuló hispán többséget a határzónában és egyes amerikai
elemzők már egyenesen „MexAmerika” és Mexifornia” kifejezéseket használnak.
Huntington professzor végső következtetése az, hogy a WASP kultúrát súlyos veszély
fenyegeti egy nacionalista mexikói kultúra részéről, amely képzetlenebb, kevesebbet
keres és röviden megfogalmazva: értéktelenebb.
Ábra 4: Az amerikai bevándorlás területi változásai a legnagyobb városkörzetekben
Forrás: http://www.brookings.edu/research/papers/2011/10/13-immigration-wilson-singer
216 | pólyi csaba
A Pew Research Center adatai szerint a bevándorlók területi elhelyezkedése nagyon erős területi koncentrációt mutatott, vagyis 60 százaléka öt szövetségi államban
összpontosult. Kalifornia 20,2 millió bevándorló otthona (25 százalék), New Yorkban
4,3 millióan élnek (11 százalék), Texasban 4,2 millióan vannak (10 százalék), Floridába
3,7 millióan érkeztek (9 százalék) és New Jersey-ben 1,9 millióan találtak otthonukra
(5 százalék). Ugyanakkor figyelmet érdemel a bevándorlók újabb hullámainak erőteljes növekedése Tennesse (90 százalék), Dél-Karolina (88 százalék), Kentucky (82
százalék), Alabama (82 százalék) és Mississippi (74 százalék) államokban (ConnorCohn-Gonzalez-Barrera, 2013).
Az amerikai migrációs rendszer működése a
2001. szeptember 11-i terrorcselekmények után
Az amerikai bevándorlási rendszert és a bevándorlókhoz való hozzáállást az ezredfordulón egy sokkhatásszerű eseménysor változtatta meg. A 2001. szeptember 11-i
terrorcselekmények traumái az Egyesült Államokban komoly szerkezeti változásokat
idéztek elő az illetékes állami intézményrendszerben is. Ennek a leginkább látható jele
a Belbiztonsági Minisztérium (Department of Homeland Security – DHS) létrehozása
volt 22 ügynökség összevonásával. A korábbi bevándorlási hivatalt (Immigration and
Naturalization Service – INS) esetében, amely 1941 óta az Igazságügyi Minisztérium
része volt, ennek az ellenkezője történt, mert három intézményre bontották a speciális szakfeladatok ellátására (Customs and Border Protection – CBP, Immigration
and Customs Enforcement – ICE, U.S. Citizenship and Immigration Services – USCIS)
és integrálták a három intézményt a Belbiztonsági Minisztériumba. A CBP feladata
az ország összes határállomásán a teljes személy és teherforgalom ellenőrzése és az
illegális bejutás megakadályozása. Az ICE a bevándorlás és a vámszabályok betartásának ellenőrzését az ország területén belül végezte, beleértve a foglalkoztatási
szabályok ellenőrzését, a letartóztatást és a kitoloncolást is. Az USCIS végzi a bevándorlással kapcsolatos engedélyezési adminisztrációt, beleértve a vízum, a honosítási,
a menedék- és menekültkérelmeket is.
Az elmúlt években a Belbiztonsági Minisztérium hatalmas erőfeszítéseket tett,
hogy a közbiztonság, a határbiztonság és a migrációs rendszer egységének biztosítása érdekében gyökeresen átszervezze a bevándorlási rendszer fegyveres testületét. Az erőket a nemzetbiztonsági és közbiztonsági kockázatot jelentő személyek
kiutasítására. illetve kitoloncolására fordítják. 2009-től a Bevándorlási és Vámőrség
(U.S. Immigration and Customs Enforcement – ICE) a nagy területi ellenőrzés helyett
a nyomozói oldalt erősítette. Az ICE a 2006-os törvénymódosítás alapján egységes
protokoll alapján megállapodást kötött az egyes államok és helyi önkormányzatok
szervezeteivel a bűncselekményeket elkövető bevándorlók elleni közös fellépésre.
Az intézményi átszervezéssel párhuzamosan az amerikai kormány nagy hangsúlyt fektetett olyan átfogó törvények megalkotására is, amelyek nem csak a felté-
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 217
telezett terroristákat igyekeznek felderíteni és ellenőrzés alatt tartani, hanem az
országban élő bevándoroltakat, illetve az országba belépni szándékozó külföldieket
is. George W. Bush elnök már 2001 októberében jóváhagyta az Amerikai Hazafias
Törvényt (US Patriotic Act), ami a bevándorlással kapcsolatban kiterjesztette a
törvényi felhatalmazást a terrorista gyanús elemek felderítésére, kiutasítására és a
határvédelem (különösen a kanadai határ) megerősítésére, valamint lehetővé tette
a külföldi állampolgárok letartóztatását hét napra, amíg a kormány eldönti, hogy
milyen eljárást indít ellene.
A 2002-ben elfogadott megerősített határvédelem és vízumreform tovább fokozta
az ellenőrzést a vízumkiadásnál, a határátlépésnél és a külföldiek ellenőrzésénél,
beleértve az országban tanuló külföldi diákokat is. A terrortámadás körülményeinek
kivizsgálására alakult un. 9/11 Bizottság 2004-es jelentése után újabb szigorítások
is életbe léptek 2005-ben a bevándorlók által használható iratok, pl. jogosítvány
kiállítására vonatkozóan (REAL ID Act). A jelentés hatására folytatták a kaliforniai
határzár (fémfalak) kiépítését, és megerősítették az azonnali deportálást a határsértőkkel szemben.
Az alábbi táblázat adatai szerint az illegális határsértésen kapott személyek száma folyamatos emelkedést, 2008 és 2013 között 74,8 százalékos növekményt mutatott.
Ugyanakkor az elmúlt évi növekedés erőteljes visszaesésről árulkodik, ami jelentheti
a határsértők számának csökkenését, vagy a sikeres bejutási technikák fejlődését is.
Ábra 5: A kiutasított határsértők számának alakulása 2008-2013 között
Forrás: FY 2013 ICE Immigration Removals (2013)
1990 és 2013 között 23 millióról 46 millióra emelkedett az USA-ban élő bevándoroltak száma. 2013-ban a teljes lakosság alig 14 százalékát jelentették, Kanadában
pedig a 21 százalékot. Származási helyüket tekintve erős koncentrálódás mutatható
ki, hiszen amíg 1990-ben a bevándoroltak 47 százaléka született Latin-Amerika és
a Karib-térség országaiban, addig 2013-ban arányuk már elérte az 55 százalékot.
218 | pólyi csaba
Az európai bevándoroltak aránya 23-ról 12-re csökkent, miközben Ázsia részaránya
23-ról 26 százalékra nőtt. A Közel-Kelet és Észak-Afrika megőrizte 2 százalékos értékét, miközben a szubszaharai részarány egyről három százalékra nőtt.
Mexikó helyzete egészen speciális a nemzetközi migráció szempontjából, hiszen
egészen a közelmúltig világcsúcstartó volt a kivándorlók listáján. 1995–2000 között
2,94 millió kivándorló érkezett az USA-ba és 670 ezer vissza. Ugyanakkor az elmúlt évtizedekben az Észak-Amerikai Szabadkereskedelmi Megállapodásnak köszönhetően
összeépült gazdasága az USA gazdaságával (és kisebb mértékben Kanada gazdaságával), ami egyfajta stabilitást hozott létre. Az ország gazdasági fejlődése együtt mozog
az Egyesült Államokkal, a külkereskedelmének 90 százaléka vele folyik, így azonnal
érzékelte a 2008–2009-es pénzügyi válságot. Ennek egyik látható jele a kivándorlás
ütemének visszaesése volt. A statisztikai adatok szerint 2005–2010 között 1,37 millió
mexikói kivándorló távozott az USA-ba, de ugyanezen időszak alatt 1,39 millióan tértek vissza. Ráadásul folyamatosan nő a Mexikóba irányuló kivándorlás az USA felől is,
elsősorban a nyugdíjasok települnek át kedvezőbb megélhetési viszonyokat keresve.
2000 és 2010 között 492 ezerről 966 ezerre nőtt a bevándoroltak száma Mexikóban, az
összetétel tekintve pedig 70-ről 77 százalékra emelkedett az amerikaiak aránya.
Az USA és Kanada között húzódik a világ leghosszabb, 8891 km hosszú szárazföldi határa, amely több mint 120 szárazföldi határátkelőt, évi 115 ezer légi járatot és
számtalan kereskedelmi és egyéb vízi jármű áthaladását jelenti. A két ország határvédelmi együttműködésének új kereteit megfogalmazó megállapodást 2 2011. február
4-én jelentette be Barack Obama elnök és Harper kanadai miniszterelnök. A közösen
kidolgozott Határon Túl Akciótervet 2011. december 7-én hozták nyilvánosságra.
A Belbiztonsági Minisztérium erre épülő Északi Határ Stratégiája3 (Northern
Border Strategy – NBS) az első olyan stratégia, amely egyesíti a politikákat és a gyakorlati végrehajtást az amerikai-kanadai határ mentén. Arra épül, hogy a szabályos
áru- és személyforgalom erősíti a biztonságot, ezért a legmodernebb technikai eszközökkel szétválasztja a magas és az alacsony veszélyt jelentő forgalmat és a lehető
legkorábbi ellenőrzés megteremtésével kiszűri az illegális határátkelést, valamint a
betegségek és veszélyes javak bejuttatását. A Stratégia három fő célja:
• elriasztani és megakadályozni a terrorizmust és az egyéb illegális tevékenységet;
• biztosítani és elősegíteni a szabályos áru- és személyforgalmat;
• megvédeni a lakosságot a természeti és az ember okozta katasztrófáktól.
Az illegális bevándorlás évtizedek óta érzékeny társadalmi probléma az Egyesült
Államokban. A szövetségi szintű átfogó migrációs reform hiányában az egyes álla2
3
Perimeter Security and Economic Competitiveness, http://actionplan.gc.ca/en/content/perimetersecurity-and-economic-competitiveness
DHS Northern Border Strategy, https://www.dhs.gov/dhs-northern-border-strategy
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 219
mok saját maguk igyekeznek helyi törvényi szabályozással megfelelni a lakossági
elvárásoknak az illegális bevándorlás kiszűrésével. A különböző források szerint
2007-ben közel 20 szövetségi államban fogadtak el ilyen korlátozó rendelkezéseket.
Korábbi intézkedések megakadályozták például a jogosítvány megszerzését vagy
állami oktatási ösztöndíjak elnyerését illegális bevándorlók számára, évek óta pedig
a Szociális és Egészségügyi Reform társadalmi vitájának egyik gyújtópontja a bevándorló kérdés. Jóllehet a Belbiztonsági Minisztérium becsült adatai szerint 2009-ben
az előző évi 11,6 millióról 10,8 millióra csökkent az Egyesült Államokban élő illegális
bevándorlók szám, mégis 2010-ben Arizona állam a közbiztonság megerősítése és a
törvények betarttatása érdekében olyan törvényt fogadott el, amely mindenkit arra
kötelez, hogy megfelelő személyi azonosságot igazoló dokumentumokat hordjon
magával. A törvény arra is kötelezi az állam rendőreit, hogy a közúti ellenőrzés
során is gyanú esetén mindenkit ellenőrizzen. 2011-ben Oklahoma, Dél-Karolina és
Utah államok is követték az arizonai példát. A szövetségi kormány attól tart, hogy az
illegális bevándorlás visszaszorítását célzó intézkedések könnyen a lakosok hatósági
zaklatásához vezethetnek, ezért minden ilyen esetben szövetségi eljárást kezdeményeznek alkotmányellenesség megállapítására. Az alábbi térkép azokat az államokat
emeli ki, amelyekben az elmúlt években helyi szintű lépések történtek az illegális
migráció visszaszorítására.
Az átfogó migrációs törvény mielőbbi kidolgozását sürgeti a bevándorlók egyre
erősödő befolyása a választások kimenetelére. A legfrissebb adatok szerint a felnőtté
váló, vagyis első alkalommal szavazó hispán és ázsiai származású fiatal adja a 2014es választásokon résztvevő új szavazók 19,6 százalékát, az újonnan állampolgárságot
kapottak pedig a 14,6 százalékát, együtt pedig a 9,4 millió potenciális új szavazó 35,2
százalékát (Paral, 2014). Ez az arányszám az elkövetkező választásokon tovább fog
növekedni. A bevándoroltak eltérő területi koncentrációja miatt egyes államokban
már most is lényegesen magasabb, akár 50 százalékot meghaladó arányt is képviselhetnek.
Az amerikai Bevándorlási és Állampolgársági Törvényt (The Immigration and
Nationality Act – INA) eredetileg 1952-ben fogadták és többször módosították. Még
érvényben lévő rendelkezései szerint a szövetségi kormány 2013-ra 675 ezer állandó
letelepedést (bevándorlást)4 engedélyezett. Az INA a három fő preferencia (családi
alapú, munkavállalási és menekült) mellett a diverzifikációt és a speciális eseteket
szolgáló kitételek mellett engedélyez bevándorlást. A családi alapú engedélyek éves
száma 470 ezer, amin belül különbséget tesz a tartós letelepedési engedéllyel (zöld
kártyával) rendelkezők és az amerikai állampolgárok számára engedélyezett kvóták
között. Alapesetben az amerikai állampolgárok közvetlen hozzátartozói (házastárs,
4
How the United States Immigration System Works: A Fact Sheet http://www.immigrationpolicy.org/
just-facts/how-united-states-immigration-system-works-fact-sheet (Letöltve: 2014.06.09.)
220 | pólyi csaba
kiskorú gyermekek és szülők) vonatkozásában nincs felső korlát. A bevándorlás
engedélyezése névre szóló és minimum jövedelemhez kötött felelősségvállalást
(szponzorálást) jelent.
Az Egyesült Államok mélyen elkötelezett a nemzetközi menekültügy humanitárius kezelése mellett, azért évente meghatározott számú menekültet fogad be és
menedékes tartózkodását engedélyezi. Az engedélyek számát az elnök határozza
meg a Kongresszussal való konzultáció alapján. 2013-ban összesen 70 ezer menekült
és menedékes befogadását engedélyezték egy földrajzi kvótarendszer alapján. Az
elmúlt évben legnagyobb számban a közel-keleti és dél-ázsiai (31 ezer), a kelet-ázsiai
(17 ezer) és az afrikai (12 ezer) menekülteket fogadták be.
Az amerikai vízumrendszer beépít egy nemzetenkénti felső maximumot, ami azt
jelenti, hogy az összes kategóriában engedélyezett bevándorlás egyetlen ország esetében sem haladhatja meg a 7 százalékos részarányt. Egyébként ennek kiegészítése
a diverzifikációt szolgáló un. vízumlottó, amit 1990-ben vezettek be. Eszerint azon
országok állampolgárai, amelyek esetében az elmúlt öt évben a bevándoroltak száma
nem haladta meg az ötven ezret, ezzel a játékkal bevándorlási engedélyt nyerhetnek,
évente összesen 50 ezren. Az így bevándoroltak egy év tartózkodás után kérelmezhetik az állandó letelepedést.
Évek óta elhúzódó vita folyik a republikánusok és a demokraták között a Bevándorlási Törvény reformjáról, amire magát Obama elnököt a korábbi választási ígérete
is köti. Ennek a küzdelemnek egyik epizódja volt 2010-ben a fiatalkorúak kitoloncolását leállító törvény (DREAM Act). A fő kérdés a reform kapcsán az, hogy kapjon-e
és milyen feltételekkel tartózkodási engedélyt és állampolgárságot az országban
tartózkodó több mint 11 millió illegális bevándorló. A Képviselőházban annak ellenére elhalt a tervezet, hogy a közvélemény-kutatási adatok szerint a lakosság többsége
támogatja az új reformkezdeményezést. Az is világos, hogy a megosztó állampolgársági lehetőségről egyébként a hispán bevándorlók hajlandóak lennének lemondani a
tartózkodásuk legalizálása mellett.
A kanadai bevándorlási rendszer jellemzői az ezredforduló után
Kanada5 tradicionálisan befogadó, migrációból építkező ország. A sokféle országból bevándorló emberek változatos kultúrát hoznak magukkal, melyet a kanadai
kormány 1971-ben multikulturális politikájával ismert el. Így Kanadában minden
etnikai csoport hozzáad Kanada kultúrájához, tehát nincs hivatalos kanadai kultúra,
amelyhez mindenkinek alkalmazkodnia kellene. 1972-ben államminiszteri státust
hoztak létre a multikulturalizmus ápolására. 1977-ben hozták azt a törvényt, mely
5
Facts and figures 2012– Immigration overview Permanent and temporary residents in Canada, Elérés:
http://www.cic.gc.ca/english/resources/statistics/facts2012/index.asp
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 221
szerint minden faji, nemzeti vagy etnikai megkülönböztetés törvénytelen. Ezek a
jogok belekerültek az 1982-es új alkotmányba is.
2001-ben a Bevándorlási és Menekültvédelmi Törvény (Immigration and Refugee
Protection Act – IRPA) elfogadásával három kategóriát határoztak meg, amelyek
révén a bevándorolni szándékozók állandó letelepedésért folyamodhatnak. A gazdasági kategóriába tartoznak a szakképzett munkások, a beruházó üzletemberek
és a családtagjaik. A családosok kategóriájában a szponzorálást vállaló kanadai
állampolgárok és az állandó letelepedéssel rendelkezők felesége, férje, partnere,
gyerekek, szülei és nagyszülei tartoznak. A harmadik csoportba a védett személyek/
menekültek tartoznak, akiket az állampolgárok és az állam is támogathat, szponzorálhat. Humanitárius és egyéb megfontolásból a kanadai Állampolgári és Bevándorlási Miniszter is adományozhat állandó letelepedést. A fentieken kívül ideiglenes
tartózkodási engedély adható munkavállalás és tanulás céljából is.
Ábra 6: Az egyes régiókból érkezők megoszlása a bevándorlás jogcíme szerint
Forrás: Citizenship and Immigration Canada (CIC), Facts and Figures 2012.
A szabályozott bevándorlás a nemzeti gazdasági, társadalmi és kulturális érdekek
szolgálatában áll. Az elmúlt nyolc évben átlagosan 240–265 ezer állandó letelepedési
engedélyt adtak ki.
222 | pólyi csaba
•
•
•
•
A kanadai bevándorlás alapelvei a következőek:
A fő feladat a gazdasági fejlődés munkaerő szükségletének biztosítása.
A demográfiai folyamatok korrekciója.
A letelepedettek családegyesítési elvárásainak teljesítése.
Szolidaritási és humanitárius elkötelezettségének teljesítése – menekültek befogadása.
A Szövetségi Szakképzett Dolgozók Programja (Federal Skilled Worker – FSW
Program) a kanadai gazdaság által igényelt szakképzett munkaerő biztosítását jelenti a helyi, regionális és szövetségi igények összehangolásával. Ezt a vállalkozók
irányába kiegészíti a beruházásokat vonzó program, a Federal Business Immigration
Program. A kormány által elfogadott 2012-es gazdasági akcióterv a rendszer finomhangolását végzi. A tapasztalatok alapján napirendre került az eddig alkalmazott
pontrendszer módosítása, amelynél a megcélzott fiatal munkaerő szakmai képzettségét és nyelvi ismereteit fogja magasabbra értékelni. Egy másik intézkedés szerint a
szakképzettséget igazoló papírokat már a jelentkezés idején le kell fordítani és hitelesíteni (Új-Zéland és Ausztrália tapasztalatai), a jelentkezők listájáról lehet odahaza
válogatni, mint egy menüről. Szakképzett munkaerő-közvetítőket is bevonnak, hogy
a gazdaság mai igényeit elégítsék ki. Nagy hangsúly helyeznek a családegyesítésre,
amelynek keretében évi 25 ezer közvetlen hozzátartozó befogadását teszik lehetővé.
A kanadai kormány folyamatos erőfeszítéseket tesz a bevándorlási rendszer
működőképességének fenntartására, legutóbb 2012-ben vezettek be módosításokat
(The Protecting Canada’s Immigration System Act, June 2012). A módosítások a menekültkérelmek elbírálásának gyorsítására és az embercsempészet elleni hatékonyabb fellépés biztosítására irányultak. A módosítás egyben jogilag lehetővé tette a
biometrikus adatok gyűjtését és rendszerezését is.
Kanada a világ egyik legjelentősebb, menekülteket befogadó országa. Példaként
említhető 1992-ben 5 ezer boszniai, 1999-ben 5 ezer koszovói, 2006-ban 3900 thaiföldi,
2008-ban pedig 5 ezer bhutáni befogadása. A 2010-es adatok szerint Kanada több mint
140 országból származó üldözöttet és menekültet fogadott be az elmúlt évtizedekben.
2011-ben 24 900 fő kért menedékjogot Kanadában és a kormány 20 százalékkal emelte
az áttelepítési programjának költségvetését. Az ENSZ Menekültügyi Főbiztosával
szoros együttműködésben minden évben több mint 10 ezer üldözött személy és 12
ezer menekült talál új otthonra Kanadában. Arányait tekintve Kanada fogadja be
évente világviszonylatban a menekültek 10 százalékát. 2013-ban a kormány döntése
értelmében 14 500 főre emelte a befogadott menekültek számát. A nyitott menekültügyi politikája mellett Kanada ugyanakkor nem fogad be súlyosabb bűncselekményeket elkövető személyeket. A Kanada-Quebec Megállapodás alapján a quebec-i
kormányzat választja azokat a menekülteket, akik letelepedhetnek Quebecben, de
a Bevándorlási és Állampolgársági Minisztérium hagyja jóvá a listát a bevándorlási
törvény előírásai alapján.
2
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 223
Multikulturalizmus
Előzménye, hogy a második világháború után az ENSZ-ben megjelent az igény
egy olyan új ideológiára, mely az emberek/rasszok egyenlőségébe vetett hiten
alapul. Ez a változás időrendben három hullámban jelentkezett: az első, dekolonizációs törekvések hulláma, 1948 és 1965 között, a második az amerikai
polgárjogi mozgalom küzdelme az 1955 és 1965 közötti időszakban, végül a
multikulturalizmusért és a kisebbségi jogokért folytatott küzdelem 1960 után.
Will Kymlicka kanadai filozófus, a multikulturalizmus legismertebb és legelismertebb teoretikusának munkája szerint mindhárom hullámot ugyanaz az
elképzelés motiválta: az emberek egyenlőségének jegyében megszüntetni a
korábbi elnyomó hierarchiákat és új, elnyomásmentes társadalmat építeni –
a fő cél tehát mindhárom esetben a liberális-demokratikus állampolgárság
megteremtése volt.
Ezek a törekvések az egyenlő állampolgárságért egészen pontosan nyolc
különböző közpolitikai programban öltenek testet a bevándorlók esetében,
melyek alapján Kymlicka és Keith Banting létrehozott egy speciális mutatót,
a Multiculturalism Policy Indexet (azaz a multikulturalizmus-közpolitikák
mutatóját). Ez a nyolc különböző közpolitika: a multikulturalizmus alkotmányos-törvényhozási szinten való elismerése (a különböző közigazgatási
szinteken); a multikulturális tananyag bevezetése az iskolákban; a közmédia
és a kereskedelmi médiumok átalakítása az etnikai reprezentálás/elfogadás
jegyében; a vallási ruhaviselet mentesítése bizonyos általános szabályok alól;
a kettős állampolgárság lehetővé tétele; a kisebbségi szervezetek kulturális
tevékenységének állami támogatása; a kétnyelvű oktatás biztosítása (vagy az
adott kisebbség anyanyelvi oktatásának támogatása) és a hátrányos helyzetű
bevándorlók pozitív diszkriminációja.
Az empirikus elemzés pedig azt a meglepő eredményt adja, hogy az elmúlt
évtizedekben a multikulturalizmus-közpolitikák alkalmazása enyhén nőtt –
míg 1980-ban tizenhét európai ország átlaga 0,7 volt, addig ez a szám 2000-re
2,1-re, 2010-re pedig 3,1-re emelkedett. Azaz míg 1980-ban tizenhét európai
országban körülbelül egy közpolitika volt érvényben a nyolcból, addig ez a
szám mára háromra nőtt.
Vill Kymlicka (2012): Multiculturalism: Success, Failure, and the Future
http://www.migrationpolicy.org/research/TCM-multiculturalism-success-failure
Ismerteti: Zala Miklós (2013): Vége a multikulturalizmusnak? http://szuveren.blog.hu/2013/06/06/
vege_a_multikulturalizmusnak
224 | pólyi csaba
A visszaélések kiszűrése és többek között a magyar roma bevándorlás visszaszorítása érdekében 2012. június 28-án elfogadták a bevándorlási törvény szigorítását
(Protecting Canada’s Immigration System Act – Bill C-31), amely 2012. december 15-én
lépett életbe. A jogszabály embercsempészet kiszűrésére növelte az illetékes miniszter jogkörét, hogy az irregulárisan érkezőket preventív letartóztatásba helyezzék az
ügyek tisztázásáig, megnövelve az embercsempészet büntetési tételeit is. Ugyancsak
szigorítást jelent, hogy az irreguláris beutazók öt évig nem folyamodhatnak állandó
tartózkodási engedélyért még a szponzorált bevándorlás keretében sem.
Érdekes megemlíteni a magyarországi roma menekülthullám6 következményeit,
amelyet a 2008-ban feloldott vízumkényszer tett lehetővé. A jelentős számú roma kivándorló (csak 2011-ben 4442 menekült kérelmet adtak be, de alig 20 százalékát fogadták el) szokásai és életvitele feszültségeket okozott a befogadó államban, ami azzal
a veszéllyel fenyegetett, hogy visszaállítják hazánkkal szemben a vízumkényszert.
A törvénymódosítás életbe lépésével együtt közzétették azoknak az országoknak a
listáját is, amelyet az észak-amerikai ország emberi jogi szempontból biztonságosnak ítél. A listán lévő országokból érkező bevándorlók menedékkérelmét ezentúl a
kanadai hatóságok gyorsított eljárásban bírálják el (a határon beadott kérelmet 45,
a Kanadában élőként beadott kérelmet 30 napon belül kell elbírálni). Ilyen esetben a
kérelmező a bírálatig az alapvető és a sürgősségi egészségügyi ellátásra sem jogosult,
akit pedig elutasítanak, nem fellebbezhet, és gyorsabban toloncolják ki, mint eddig.
A biztonságosnak ítélt 25 EU-tagország között ott van Magyarország is, Románia és
Bulgária viszont nem. Az új törvényi szabályozás felhatalmazza a kormányzatot,
hogy 2013-tól bizonyos vízumkötelezett országok esetében még a beutazás előtt
biometrikus adatokat kérjenek a beutazni szándékozó munkavállalóktól, tanulóktól
és utazóktól, ami lehetővé teszi majd a nem kívánatos személyek gyors kiszűrését.
2013-ban több mint 55 ezren kaptak munkavállalási engedélyt, hogy a munkáltatók a számukra leginkább szükséges és hiányolt munkaerőt tudják elérni. A program
pontrendszere a fiatalabb, vagyis a 40 év alatti szakképzett jelentkezőkre fókuszál,
magasabb pontszámot ad az angol, illetve a francia nyelvtudásra és a kanadai munkatapasztalatra. A Kanadában tanuló és dolgozó külföldiekre vonatkozó program
(Canadian Experience Class Program – CEC) keretén belül a kanadai felsőoktatási
intézményben diplomát szerzett, helyi munkatapasztalattal rendelkező, vagy már
munkavállalási engedéllyel ott dolgozó fiatalok kevesebb itt töltött idő után adhatják
be a letelepedési kérelmüket.
A 2012-es kvótával gyakorlatilag megegyező 240–265 ezer bevándorlót fogadott
2013-ban is Kanada. A bevándorlók ügye kényes kérdés az észak-amerikai országban:
egy friss felmérés szerint manapság a lakosság 56 százaléka gondolja úgy, hogy a
6
Hungarian Roma refugee claimants targeted in CBSA report. Elérés: http://www.cbc.ca/news/
politics/hungarian-roma-refugee-claimants-targeted-in-cbsa-report-1.1212569
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 225
bevándorlók hozzátesznek a gazdasághoz. Két évvel ezelőtt még 66 százalék volt ez
az arány. Kanadába évente mintegy 200 ezer munkavállaló és 100 ezer diák érkezik
átmeneti időre. A kormány elsősorban a képzett munkaerőt képviselő bevándorlókat
látná szívesen, számukra a tartós letelepedés lehetősége is biztosított. A jól képzett
emberek – szakember és diákok – számára létrehozott bevándorlási program keretében 2009-ben még csak 2500 embert fogadtak, tavaly már hatezret. 2013-ban tízezer
fős lehet a program, amelyben az indiaiak, a kínaiak és a Fülöp-szigetekiek képviseltetik magukat a legnagyobb számban. A Kanadába érkező diákok harmada dönt
úgy, hogy a diploma után is az országban marad. Ez az egyik legmagasabb arány a
Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) tagországainak sorában.
2014 februárjában Kanada bejelentette, hogy beszünteti a kínai befektetői
vízumprogramját. A 28 éven át működő program keretein belül a befektetői vízum
megszerezhető volt a kanadai kormánynak öt évre nyújtott 800 ezer kanadai dollár
(165 millió forint) kamatmentes hitellel és legalább 1,6 millió kanadai dolláros (330
millió forint) vagyon meglétének bizonyítása mellett. Az észak-amerikai ország
sok tízezer, az emigrációt fontoló befektetőt veszíthet a program eltörlésével, ami
közvetlenül is érinti azt a mintegy 46 ezer embert, aki már benyújtotta kérelmét.
A Hurun Kutatóintézet egy korábbi, a vagyonos kínaiakat vizsgáló jelentése azt találta, hogy a kelet-ázsiai ország milliomosainak 64 százaléka már kivándorolt vagy
tervez így tenni a jövőben. Elsősorban az Egyesült Államok és a hasonló programot
kínáló európai országok húzhatnak hasznot így a kanadai döntésből.
Milyen irányba mutatnak a kanadai bevándorlási szabályok módosításai?
A fő hangsúly a munkaerő szükséglet biztosítása, figyelve a családegyesítésre és a
menekültekre. az elmúlt években jelentős mértékű központosítást hajtottak végre,
amelynek keretében kialakítottak 41 országban 61 vízumkiadási pontot, és ezzel párhuzamosan a kérelmek feldolgozását Kanadában végzik el (ezzel is munkahelyeket
teremtve odahaza). A központosítás mellett a másik fő irány a szabványosítás az
ügyintézésben, aminek szellemében 17 ügyfélbarát protokoll került kidolgozásra és
bevezetésre. Különleges figyelmet fordítanak a Kanada-USA kétoldalú határvédelmi
és vámegyüttműködésre
Összegzés
Az Egyesült Államok és Kanada nagyrészt az európai bevándorlásból született országok, amelyek a 19. század végéig alapjában nyitottak voltak az új élet reményében
érkezők felé és érdemben csak a saját értékrendjük alapján nem kívánatos személyek
távolmaradását igyekeztek biztosítani. Az angolszász és részben franciagyökerű
(Quebec Kanadában) nemzetek csak az első világháború utáni időszakban kezdtek
a mennyiségi kvóták alkalmazásához folyamodni, de még ekkor is elsősorban Európában folytattak toborzást és csak az európai források 20. század közepi kimerülése
után fordultak a világ más régiói felé. A történelmük során kialakult bevándorlási
226 | pólyi csaba
politikájuk többfunkciós közpolitikának tekinthető, amely egyszerre igyekezett a
családegyesítéssel erősíteni a népesedési politikát, biztosítani a nemzetgazdaság
munkaerőigényét (különös tekintettel a magasan kvalifikált szakemberek, kutatók,
hiányszakmák képviselői terén), egy etnikailag kiegyensúlyozott multikulturális
társadalmat építeni és a szolidaritás jeleként a sokféle okból menekültek egy jelentős
csoportjának biztonságos otthont nyújtani.
Az USA-ban a 2001. szeptember 11. után elvégzett intézményi átszervezés és a
restriktív intézkedések is csak részlegesen tudják kezelni a 10–12 millió illegális bevándorló és a túlszabályozott és rendkívül bonyolult migrációs rendszer problémáit.
A szövetségi kormány és a Kongresszus hosszú, évtizedes küzdelmet folytat egy átfogó migrációs törvény létrehozására, de a biztató kezdeményezések mindig elbuktak a
pártok és a politikusok rövid választási ciklusokhoz kötődő érdekein. Ennek hatására
az egyes szövetségi államok saját hatáskörben hozott szigorító intézkedésekkel igyekeznek védekezni, de ez beleütközik a szövetségi kormány alkotmányos aggályaiba.
Kanadában sokszínű nemzeti kultúrákból felépült állam, amelyben nincs hivatalos
kanadai kultúra. Az ország önmagát 1971-ben kormányzati szinten multikulturális
országként határozta meg, és 1972-ben államminiszteri státust hozott létre a
multikulturalizmus ápolására. A szabályozott bevándorlás a gazdasági, társadalmi és
kulturális érdekeinek szolgálatában áll. Az elmúlt 8 évben átlagosan 240–265 ezer állandó letelepedési engedélyt adtak ki. Kanada a világ egyik legjelentősebb menekültbefogadó országa, a 2010-es adatok szerint több mint 140 országból származó üldözöttet
és menekültet fogadott be az elmúlt évtizedekben. Az ENSZ Menekültügyi főbiztosával
szoros együttműködésben minden évben sok ezren találnak új otthonra Kanadában.
1.
Milyen helyet foglal el az Egyesült Államok és Kanada a nemzetközi migrációs láncban?
2.
Melyek az Egyesült Államok migrációs politikájának fejlődési szakaszai és
a befogadás preferenciái?
3.
Melyek Kanada migrációs politikájának jellemző vonásai és céljai?
4.
Miért az illegális bevándorlás az USA migrációs rendszerének a legnagyobb problémája és milyen szövetségi és helyi törekvések mutatkoznak
a megoldására?
5.
Hogyan viszonyul Kanada a nemzetközi menekültügy kezeléséhez?
6.
Melyek az amerikai és kanadai bevándorlás regionális forrásai és hogyan
alakult ez a történelem során?
Ajánlott linkek az interneten
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 227
http://www.migrationpolicy.org/
http://www.immigrationpolicy.org/
http://www.un.org/en/development/desa/population/theme/international-migration/
index.shtml
http://www.un.org/esa/population/migration/index.html
http://www.oecd.org/migration/
http://www.gcim.org/
http://www.imi.ox.ac.uk/
http://w w w.opensociet yfoundations.org/about/programs/international-migrationinitiative
http://www.state.gov/j/prm/migration/
http://www.uscis.gov/
http://quickfacts.census.gov/qfd/states/00000.html
http://www.immigrationpolicy.org/just-facts/economic-and-political-impact-immigrantslatinos-and-asians-state-state
http://www.springer.com/social+sciences/population+studies/journal/12134
http://www.unhcr.org/pages/4a16aa156.html
http://www.unesco.org/most/migration/glossary_migrants.htm
http://www.unaoc.org/ibis/about/who-we-are-international-organization-for-migrations/
http://www.ilo.org/migrant/lang--en/index.htm
http://imrc.ca/
http://www.canadainternational.gc.ca/ci-ci/Immigration-Immigrer.aspx
http://www.immig.ca/
http://www.cic.gc.ca/english/immigrate/index.asp
http://www.pewresearch.org/
http://www.brookings.edu/research/topics/immigration
Felhasznált irodalom
Baranyi, Tímea (2014): 2013-ban csökkent a kitoloncoltak száma az Egyesült Államokban. Elérés:
http://kitekinto.hu/amerika/2014/01/02/2013-ban_csokkent_a_kitoloncoltak_szama_az_
egyesult_allamokban/#.U21PsVdvrsc (Letöltve: 2014.06.09.)
Bevándorlók országai, Beck András interjúja Magyarics Tamással, a Magyar Külügyi Intézet igazgatójával. Elérés: http://www.metropol.hu/kultura/cikk/742816, (Letöltve:
2014.04.12.)
CIC (2012): Immigration Overview – Permanent and Temporary Residents in Canada, Facts
and figures 2012. Elérés: http://www.cic.gc.ca/english/resources/statistics/facts2012/
index.asp (Letöltve: 2014.06.09.)
Connor, Phillip – Cohn, D’Vera – Gonzalez-Barrera, Ana (2013): Changing Patterns of Global
Migration and Remittances. Elérés: http://www.pewsocialtrends.org/2013/12/17/
changing-patterns-of-global-migration-and-remittances (Letöltve: 2014.04.05.)
DHS Northern Border Strategy. Elérés: https://www.dhs.gov/dhs-northern-border-strategy
(Letöltve: 2014.04.05.)
FY 2013 ICE Immigration Removals. Elérés: https://www.ice.gov/doclib/about/offices/ero/
pdf/2013-ice-immigration-removals.pdf (Letöltve: 2014.06.09.)
228 | pólyi csaba
How the United States Immigration System Works: A Fact Sheet. Elérés: http://www.immigrationpolicy.org/just-facts/how-united-states-immigration-system-works-fact-sheet
(Letöltve: 2014.06.09.)
Hungarian Roma refugee claimants targeted in CBSA report. Elérés: http://www.cbc.ca/
news/politics/hungarian-roma-refugee-claimants-targeted-in-cbsa-report-1.1212569
(Letöltve: 2014.06.09.)
Huntington, Samuel P.(2004): El Desafío Hispano. Letras Libres, Vol. 6., No. 64., Ciudad de
México, pp. 12–20.
L. Rédei, Mária (2004): Migráció az ezredfordulón: nagy befogadó országok. Elérés: http://
geogr.elte.hu/ref/REF_Kiadvanyok/Migracio_az_ezredfordulon/RM_migracio_1-48_
Eloszo_Fobbtrendek.pdf(Letöltve: 2014. 05.29.)
Lopez, Mark Hugo – Gonzalez-Barrera, Ana – Cuddington, Danielle (2013): Diverse Origins:
The Nation’s 14 Largest Hispanic-Origin Groups. Elérés: http://www.pewhispanic.
org/2013/06/19/diverse-origins-the-nations-14-largest-hispanic-origin-groups/, 1. ábra,
Pew Research Center (Letöltve: 2014.06.09.)
Motel, Seth – Patten, Eileen (2013): Statistical Portrait of the Foreign-Born Population in
the United States, 2011. Elérés: http://www.pewhispanic.org/2013/01/29/statisticalportrait-of-the-foreign-born-population-in-the-united-states-2011/ Pew Research Center
(Letöltve: 2014.02.18.)
Paral, Rob (2014): Stepping Up: The Impact of the Newest Immigrant, Asian, and Latino Voters. Elérés: http://www.immigrationpolicy.org/special-reports/stepping-impact-newestimmigrant-asian-and-latino-voters (Letöltve: 2014. 06.09.)
Perimeter Security and Economic Competitiveness. Elérés:http://actionplan.gc.ca/en/content/perimeter-security-and-economic-competitiveness (Letöltve: 2014.06.09.)
Pethő, András (2010): Tekereg az elmérgesedett bevándorlási vita Obama körül. Elérés:http://
www.origo.hu/nagyvilag/20100517-egyesult-allamok-bevandorlasi-vita-arizona-allamriport-miami.html (Letöltve: 2014.06.09.)
Péli, Péter (2010): Melyik világhatalomnak nincs hivatalos nyelve? Elérés: http://www.nyest.
hu/hirek/melyik-vilaghatalomnak-nincs-hivatalos-nyelve (Letöltve: 2014.06.09.)
Pólyi, Csaba (2004): A mexikói migráció okai és néhány következménye, MTA-ELTE NATO
Információs és Kutatóközpont, Kül-Világ, 2004, No. 4.
Pólyi, Csaba (2011): Kitekintés és reflexiók a nemzetközi migrációról. In. Tarrósy, István –
Glied, Viktor – Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás: Migráció a 21. században Afrika és
Európa közöt. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 13–34.
Puskás, Julianna (1993): Az Egyesült Államok bevándorlási politikája (1890-1990).
Régió - Kisebbség, politika, társadalom. Vol. 4., No. 3. Elérés: http://epa.oszk.
hu/00000/00036/00015/pdf/10.pdf, (Letöltve: 2014.03.12.)
Singer, Audrey – Wilson, Jill H. (2011): Immigrants in 2010 Metropolitan America: A Decade of
Change. Elérés: http://www.brookings.edu/research/papers/2011/10/13-immigrationwilson-singer (Letöltve: 2014.06.09.)
United Nations, Department of Economic and Social Affairs, Population Division (2013).
International Migration Report 2013. Elérés:http://www.un.org/en/development/desa/
population/publications/pdf/migration/migrationreport2013/Full_Document_final.pdf
(Letöltve: 2014.04.06.)
észak-amerika a nemzetközi migrációban | 229
United Nations, Department of Economic and Social Affairs (2013). Trends in International
Migrant Stock: The 2013 Revision-Migrants by Age and Sex (United Nations database,
POP/DB/MIG/Stock/Rev.2013/Age) . Elérés:http://esa.un.org/unmigration/TIMSA2013/
documents/MIgrantStocks_Documentation.pdf (Letöltve: 2014.06.09.)
World Migration Report, WMR (2013): Migrant Well-being and Development. Elérés: http://
publications.iom.int/bookstore/free/WMR2013_SP.pdf (Letöltve: 2014.06.09.)
További ajánlott irodalom
Bernek, Ágnes (ed.) (2002): A globális világ politikai földrajza. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest.
Cseresznyés, Ferenc (2005): Migráció az ezredfordulón. Dialog Campus Kiadó, Pécs.
Lukacs, John (2002): Az Amerikai Egyesült Államok XX. századi története (Outgrowing Democracy: A History of the United States in the Twentieth Century, 1984.) Fordította Zala
Tamás. Európa Könyvkiadó, Budapest.
Pólyi, Csaba (2011): A nemzetközi migráció aktuális kérdései a globális világban. In. Nyusztay,
László (ed.): Tanulmányok a nemzetközi migráció köréből. Perfekt Kiadó, Budapest. pp.
15–43.
Rédei, Mária (2007): Mozgásban a világ. A nemzetközi migráció földrajza. ELTE Eötvös Kiadó,
Budapest.
Afrikai migrációs folyamatok
Tarrósy István
Absztrakt
A 2015-ös „migrációs válság” kapcsán nem egyszer lehetett arról hallani a
médiában, hogy fekete-afrikaik elözönlik majd Európát, hiszen óriási demográfiai robbanást él meg a kontinens. E riadalomkeltéssel szemben állnak
azonban a számok és a tények, melyek arra irányítják inkább a figyelmet, hogy
az afrikai migráció nagyon összetett folyamategyüttest takar. Amire érdemes
felfigyelnünk: a kontinensen belüli migrációs desztinációk körének bővülése,
illetve az afro-ázsiai migrációs dinamika, kitüntetetten pedig a Kína és Afrika
számos országa közötti migráció erősödése – mégpedig mindkét irányban.
Miközben a Szaharától délre elterülő afrikai területek „oroszlán gazdaságainak” növekedésére figyel az egész világ, és az ázsiai „tigrisek” fejlődéséhez mérik közülük például az egyértelmű növekedési pólusként emlegetett
Etiópiát, Botswanát, Angolát, nem beszélve a Dél-afrikai Köztársaságról és
Nigériáról, a kontinens egészén izgalmas migrációs tendenciák rajzolódnak
ki. Elsősorban az Afrikán belüli, illetve az Afrikába irányuló migráció áll az
érdeklődés középpontjában. Természetesen nem hagyható figyelmen kívül a
szakirodalomban meghatározó „atlanti szál”, amely a transzatlanti rabszolgakereskedelem generációkon átívelő, és még sokáig kísértő élményét emeli ki.
A ma interpoláris globalizmusának szerves részét képezik a világ számos
országában fellelhető afrikai diaszpórák: transznacionális kapcsolathálójuk
mind a kibocsátó, mind a befogadó országok számára jelentőséggel bír. Éppen
ezért kevéssé érthető, miért mulasztották el a tudósok a bipoláris világ felbomlása után a volt keleti blokk országaiban maradt afrikai migráns közösségek
feltérképezését. E fejezet többek között az „elhanyagolt” afrikai diaszpórákról
is említést tesz, miközben összefoglalja a 21. század első évtizedében tetten
érhető afrikai migrációs folyamatokat. A fejezetben közzé tett képek a szerző
kutató-terepmunkáin készültek Afrika és Ázsia különböző településein 2006
és 2012 között, többségük a szerzővel együtt utazó, fotográfiában jártas kollégák segítségével.
232 | tarrósy istván
Abstract
The 2015 “migration crisis” gave rise in the media to exaggerating opinions
about the forthcoming flood of sub-Saharan African migrants to Europe,
as a consequence of the huge demography boom the black continent has
been experiencing. As opposed to this hysteria making, data make us turn
our attention to the complexities of African migrations. It is recommended
that we watch out for the increase in the number of destinations within the
continent, together with the dynamics of Afro-Asian migration trajectories,
in particular with regard to Chinese-African migrations – gaining strength in
both directions. While the entire world has been following the growing “lion
economies” of countries of sub-Saharan Africa, and tends to compare them
with the developments of the Asian “tigers”, mentioning Ethiopia, Botswana,
Angola, South Africa and Nigeria as best cases for poles of development,
exciting migration tendencies are seen across the African continent. Focal
attention is paid to internal trajectories, together with processes connected
to incoming migrants from different parts of the globe. It is fairly obvious
that the “Atlantic connection” cannot be forgotten, as the experience of transAtlantic slave trade still haunts communities, overarching generations of
people. In our present-day world of interpolar globalism the African diaspora
constitutes an integral part of various societies and the transnational
network of African immigrants significantly contributes both to countries of
origin and destination. As a consequence, it is not really understandable why
scholarship so far has not uncovered the African migrant communities in the
former Soviet bloc since the end of the Cold War. This chapter makes mention
of these “neglected” diasporas, and at the same time, offers a summary of
African migration patterns and tendencies in the first decade of the twentyfirst century. The photos illustrating the flow of arguments were taken during
several fieldworks in different African and Asian settlements between 2006
and 2012 either by the author or other colleagues with professional skills in
photography.
Kulcsszavak: nagy triangulum, rabszolga, belföldön lakóhelyet váltani kényszerült személy (IDP),
belső migráns, Kína, urbanizáció, városi mezőgazdaság, cirkuláris migráció, hazautalások, képzett
munkaerő, keleti blokk
Keywords: great triangle, slave, Internally Displaced Person (IDP), internal migrant, China,
urbanization, urban agriculture, circular migration, remittances, skilled labor force, Eastern Bloc
afrikai migrációs folyamatok | 233
Bevezetés
Amennyiben Afrika – ahogy általánosan elfogadott – az emberiség „bölcsője” és a
Föld benépesülésének kiindulópontja, figyelmünket nem kerülhetik el a kontinens
jelenkori migrációs sajátosságai. A közhiedelemmel ellentétben a nemzetközi migráció tendenciáit vizsgáló szervezetek jelentései nem utalnak arra, hogy Afrika kiemelkedő mértékben venne részt a nemzetközi vándorlásban. Az ENSZ 2013-as adatai
alapján a Föld 232 millió vándorának 8 százaléka afrikai – szemben Ázsia 30, Európa
31, Észak-Amerika 23 százalékos részesedésével (UN Population Division, 2013).
Az International Migration Report 2015-ben összesen 244 millió főt jelez, melyből
8,6 százalék található Afrikában. A migrációs eseményekből származó demográfiai
deficiteket nézve a 21. század első éveiben az afrikai migrációs veszteség 1 százalék
alattira becsülhető, ez Ázsiával összevetve is csekélynek mondható.
Az afrikai migránsok száma különböző történelmi időszakokban egyenlőtlen
mértékben változott. A migráció egyik kényszerű, egyben tragikus formájának
tekinthető rabszolga-kereskedelem már az ókorban is bőségesen juttatott afrikai
rabszolgákat különböző emberpiacokra, a 16. századtól azonban Afrika népei az
atlanti-óceáni „nagy triangulum” beindításával milliós veszteségeket szenvedtek el.
Ábra 1: A nagy triangulum az Atlanti-óceánon
Forrás: A http://www.nationalarchives.gov.uk anyaga alapján.
234 | tarrósy istván
E folyamat eredményeként a háromszög amerikai területeket felölelő oldalán létszámban is jelentős afrikai származású közösségek alakultak ki. 1518 és 1850 között
nagyjából 11 millió afrikait hurcoltak el rabszolgaként a tengerentúlra és Európába.
Ma a világ legnépesebb afrikai diaszpórái Brazíliában (85 millió fő fekete-afrikai
vagy multietnikus fekete-afrikai származású él a több mint 200 milliós országban),
az USA-ban (38 millió fő), Kolumbiában és Haitin (9-9 millió fő), az európai államok
tekintetében Franciaországban (több mint 4 millió fő), az Egyesült Királyságban (2
millió fő), illetve Olaszországban (több mint 1 millió fő) találhatóak.1
Az elvándorlás, akár kényszerű, akár (az elvándorló önszántából) akaratlagos
volt, az afrikai környezeti krízisekre és gazdasági szorításokra adott kézenfekvő
válasz (Parnell–Walawage, 2014: 48). A világ menekültjeinek 20 százaléka, valamint
az összes, a belföldön lakóhelyet váltani kényszerült személy (Internally Displaced
Person – IDP) 45 százaléka az afrikai kontinensen található (Internal Displacement
Monitoring Centre, 2008). A kényszerítő okok, azaz taszító (push) tényezők között
találjuk a tiszta ivóvíz hiányát, az ökológiai katasztrófákat, vagy a fegyveres konfliktusokat, polgárháborús helyzeteket.
Ábra 2: Az afrikai rabszolga-kereskedelem legfőbb kiinduló- és célterületei, útvonalai
Forrás: http://ad4change.org/wp-content/uploads/2011/11/african-diaspora-map1.jpg
1
Adatok forrása: African Diaspora for Change, Elérés: http://ad4change.org (Letöltve: 2014.08.20.)
afrikai migrációs folyamatok | 235
Ábra 3: A belföldön lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek legmagasabb létszámadatai a világon
Forrás: Az IDMC becslése alapján, 2013 vége
Az Afrikán belüli és Afrika és Európa közötti vándorlás nem új keletű. A vándorlás
az afrikai népek mindennapi életének velejárója. Például a kelet-afrikai Nagy Tavak
vidéke és a Nagy Hasadékvölgy „ökológiai folyosója” évszázadokon keresztül kínáltak
kitűnő terepet a különféle népcsoportok vándorlásához. Az e folyosón keresztül a
„Szahara elsivatagosodás előtti területeiről származó […] kusita nyelvűek […] egyes
csoportjai [délre tartó vándorlásuk során] a mai Dél-Etiópia és Dél-Szudán határvidékén nagymértékben keveredtek az útjukba eső nílusi nyelvű csoportokkal. […] Ebből
a népkeveredésből már az 1400-as évekre kialakult egy olyan gazdaságosan működő,
tejeltető állattartó pásztorkultúra, amely képes volt együttműködni a vele kapcsolatba került földművelő bantu nyelvű népekkel” (Lamphear, 1993; Régi, 2006). Leginkább
az 1960-as és 1970-es években a függetlenségüket a volt gyarmattartóktól elnyerő új
afrikai államok lakói indultak meg több hullámban a nyugat-európai országok felé. E
vándorok egyik része munkavállalóvá vált, másik része menekült pária maradt.
Mára a glóbusz legfiatalabb korfájú kontinensén – a stabil migrációs célpontnak
tekinthető észak-afrikai államokat (így pl. Marokkót, Algériát, Tunéziát és Egyiptomot) leszámítva – egyre több szubszaharai ország válik afrikai belső migránsok
desztinációjává (pl. Dél-Afrika, Ghána, Kenya, Szenegál, Mauritius, vagy Kamerun és
Zimbabwe). Annak ellenére pedig, hogy sokak szerint Afrika maga nem túlságosan
vonzó „külső” betelepülők számára, érdekes folyamatok rajzolódnak ki az Ázsiából
kiinduló migrációban. Elsősorban az Afrikába érkező kínai migránsok számának
emelkedését látjuk. E jelenség hátterében a McKinsey Global Intézet 2010. júniusi
jelentése szerint az „oroszlán gazdaságok” progresszív növekedése és Afrika általános globális felértékelődése, gazdasági, befektetési (és megtérülési) lehetőségeinek
bővülése, új piacainak vonzereje áll, amely többek között a kínai és más ázsiai, el-
236 | tarrósy istván
sősorban indiai és pakisztáni vállalkozókat, kereskedőket is egyre komolyabban és
hosszú távon érdekli.
Ábra 4: Afrika: a legfiatalabb korfájú kontinens
Forrás: ENSZ, 2005, a Ministry of Foreign of Denmark honlapja alapján (um.dk)
Ábra 5: A szubszaharai Afrika népességének kor szerinti megoszlása, 2015-ben és 2050-ben
Forrás: http://populationpyramid.net
A szubszaharai Afrika országainak zömében mutatkozó nemzedéki struktúrát a
fejlődő államokra általában jellemző piramis alakú korfával ábrázolhatjuk. Látható a
„fiatal korosztályok dominanciája a magas születési arányszám miatt. Az idősebb korosztályok részaránya ugyanakkor elenyésző a rossz életkörülmények, gyenge egészségügyi infrastruktúra és (esetleges) járványok, illetve a gyakori [fegyveres konfliktusok]
miatt. A születéskor várható élettartam 45-50 év körülire tehető” (Patkós, 2011).
afrikai migrációs folyamatok | 237
Kínaiak Afrikában
Nem tudható pontosan, Afrika-szerte és az egyes országokban hány kínai bevándorló
él és tevékenykedik, akár időszakosan, akár hosszabb időre berendezkedve. A becslések (pl. Park, 2009) minimum 800 ezer, de inkább 1 millió kínairól szólnak. A Kínai
Társadalomtudományok Akadémiája 2013-ban utóbbi becslést tette közzé. Mások
azonban a kínaiak reális számát 1 és 2 millió közé teszik. Howard French újságíró –
miután hosszú évek óta figyeli a kínaiak afrikai térhódítását – 2014-es könyvében így
fogalmaz: „a mai Afrikát járva sokkal inkább lep meg a szinte mindenhol érzékelhető
kínai migránsok jelenléte, mint bármikor az elmúlt években” (French, 2014: 6). Megdöbbentő esemény történt a 2011-es líbiai válság, illetve a polgárháború kirobbanásának időszakában. A kínai hatóságok lepődtek meg legjobban, amikor kétszer annyi
kínai vendégmunkást kellett kimenteniük, mint amennyit a nagykövetség hivatalos
nyilvántartása mutatott. Annak ellenére, hogy az afrikai országok többségében a
teljes populációhoz képest a kínaiak jelenléte még mindig elenyésző, kevesebb mint
1 százalék, az elmúlt pár évtized általánosan növekvő tendenciája, illetve néhány
állam kiugróan gyarapodó kínai közössége elgondolkodtat e változások következményeiről. A kínai migránsok számaránya három afrikai államban meghaladja a teljes
népesség 1 százalékát: Reunionban 3,94, Mauritiuson 3,3, Namíbiában 2,07 százalék
(Wang, 2014).
Ismereteink szerint az első kínaiak a 17. század közepén, illetve második felében
érkeztek a mai Dél-Afrika területére, sokan közülük elítéltként (a Holland Kelet-indiai Társaság által működtetett akkori Batavia (ma Jakarta) gyarmati központ által),
de a 19. század elejétől többen szerződött munkásként, főként a transvaali bányák
munkaerőigényének fedezésére. Az 1950-es évek Mao Ce-tung által erőltetett „barátság-projektjeire” – például gátépítésekre, stadionok, vasútvonalak megépítésére –
politikai nyomásra több tízezer kínai szakember vállalta, hogy Afrikába vándorol.
Nem kevesen aztán le is telepedtek az országban. A nagy állami cégek mellett ma
egyre több magánvállalkozás, köztük egyéni vállalkozók és kisvállalatok, próbál
szerencsét az évek óta jelentős gazdasági növekedést felmutató államokban. Sokan
kiskereskedelemmel, magánklinikák működtetésével, farmok és mezőgazdasági
beruházások menedzselésével igyekeznek családjaik számára jobb életet teremteni.
A mintegy nyolc év alatt megépített és 1976-ben átadott 1860 km hosszú TAZARA
vasút Kína egyik kirakat-projektje volt Afrikában. A zambiai rézbányáknál lévő
Kapiri Mposhit a tanzániai Dar es-Salaam kikötőjével összekötő vasútvonal létrehozásán több ezer kínai és közel ötvenezer tanzániai és zambiai munkás, a munka
csúcsidőszakában 15 ezer kínai és 45 ezer afrikai dolgozott. A tanzániai kormány
2013-ban újabb megállapodást kötött a kínaiakkal új mozdonyok, vagonok, valamint
a vasútvonal modernizálása, illetve bővítése érdekében Ruanda és Burundi felé.
238 | tarrósy istván
Ábra 6: Kínai klinikai szolgáltatásokat hirdető utcai falfelirat, Kinshasa, Kongói Demokratikus Köztársaság
Forrás: Tarrósy István, 2012
Egy 2015-ös terepkutatás2 alkalmával a ruandai főváros, Kigali is számos élénk
példát szolgáltatott. A hagyományos kínai gyógyításra szakosodott magánklinikákat
ma már nem csak a fővárosban szerződött munkásként nagy beruházási projekteken
dolgozó kínaiak veszik igénybe. Egyre inkább térnek be a helyi afrikaiak is a kínai
orvos és a neki dolgozó ruandai nővérek segítségét kérni.
Ábra 7: Kínai magánklinika Kigaliban, Ruanda
Forrás: Tarrósy István, 2015
2
A terepkutatást a Pallas Athéné Geopolitikai Alapítvány (PAGEO) és a Magyar Afrika Társaság (AHU)
támogatták.
afrikai migrációs folyamatok | 239
Ábra 8: A TAZARA központi pályaudvara Darban, 2011
Forrás: Kalmár Lajos
Az 1970-as években Dar es-Salaamban felhúzott, akkor csupán pár ezer főre méretezett focistadion után a 60 ezer fős új tanzán nemzeti arénát is a kínaiak építették. Az
ún. stadion diplomácia a mai napig a kínai-afrikai kapcsolatok rendszerének részét
képezik. A stadionok építését, ahogyan Fred Mutesa, volt zambiai pénzügyminiszter
fogalmazta meg: „baráti gesztusnak tekintik a kínaiak, melyért cserébe szintén baráti gesztusként tőlünk azt várják el, hogy könnyítsük meg a felénk irányuló kínai
migránsok beutazását” (In: French, 2014: 75). Az építkezéseknél azonban – a közhiedelemmel ellentétben – a kínai cégek nem kizárólag kínai munkaerőt alkalmaznak.
Növekvő létszámban kapnak munkát a helybéliek is utak, szállodák, kormányzati
központok munkálatainál. Az infrastrukturális fejlesztések nélkülözhetetlenek az
ország belgazdaságának megerősítéséhez. Bár a kelet-afrikai piacot is ellepték az olcsó kínai motorkerékpárok, ezek azonban szerepet kapnak a helyi fiatalok munkához
jutásában, hiszen sokak furikáznak vagy szállítanak másokat ilyeneken naponta a
nagyvárosok állandósult csúcsforgalmában a bővülő és korszerűsödő úthálózaton.
240 | tarrósy istván
Ábra 9: A TAZARA éves forgalmi adatait mutató (krétával írt) tábla a központi pályaudvaron.
A tábla feletti falfelületen (balról jobbra) Nyerere, Mao és Kaunda elnökök fotói láthatóak
Forrás: Kalmár Lajos, 2011
Hová mennek a kínai migránsok?
Hogy hová igyekeznek a kínai migránsok? Oda, ahol üzleti lehetőséget látnak; ahol
megjelenik a kínai (állami, tartományi, városi nagyvállalati) tőke, amúgy pedig szinte
bárhová, ahol a jobb élet reményét látják maguk és családjuk számára, annak érdekében pedig nem riadnak vissza a nehéz és folyamatos munkától. A család több szintű
kötelezettséget jelent a szerencsét próbálni indulóknak: sokszor egyetlen ember,
szüleit (2 fő) és a nagyszüleit (4 fő), valamint más rokonait is támogatja, miközben
fenntartja önmagát. Tehát annyit kell keresnie, ami elég a nagycsalád (részbeni) eltartására, támogatására. Ez az ún. „4–2–1 probléma” a kínai állam egyke-politikájának
következménye. Miután több egymást követő generációban a házaspároknak csak
egy gyermek volt megengedett, ma „egy fiatal felnőttnek két idős szülőt és négy még
idősebb nagyszülőt kell gondoznia, adott esetben eltartania” (Salát, 2012, Mian, 2007
alapján). „A szülők, nagyszülők ellátásának kötelezettsége ősi kínai hagyomány, amelyet a jelenleg hatályos alkotmány is rögzít, s amelyet jellemzően nagyon komolyan
vesznek. Ha valaki nem gondoskodik szüleiről, számíthat környezete megvetésére.
Így mind a gyerekek szocializációja, mind a társadalmi elvárások abba az irányba
hatnak, hogy a gyermek súlyos áldozatok árán is gondozza szüleit és nagyszüleit”
(Salát, 2012).
afrikai migrációs folyamatok | 241
Afrikaiak Kínában
Kína határozottan sikeres Afrika-politikájának3 hozadéka, hogy mára nagyjából 500
ezerre tehető azoknak az afrikaiaknak a száma, akik Kínába vándoroltak szerencsét
próbálni. A főleg tengerparti nagyvárosokba, így pl. a Hong Kongtól 120 km-re északra található Guangzhouba (Kanton), vagy a Shanghaitól (Sanghaj) kb. 5 órás vonatozásra dél-nyugati irányban található Yiwuba (Jivu) érkező afrikaiak kereskedőkként
próbálnak érvényesülni. Mivel a kínai kormány Afrika-szerte több ezer ösztöndíjat
biztosít fiataloknak, évente afrikaiak újabb és újabb hulláma utazik tanulmányi céllal
Kínába. Ezzel párhuzamosan egyre többen fizetős diákként is bekapcsolódnak a kínai
felsőoktatási intézmények angol vagy kínai nyelvű diplomaprogramjaiba. Azok, akik
kínaiul vállalják a tanulást, az első évben intenzíven sajátítják el a szükséges mandarin nyelvtudást, majd kötelezően legalább 4-es szintű HSK-nyelvvizsgát4 tesznek.
A helyi lapok a kantoni vegyes házasságok számának emelkedését is megírták, arról
is tudósítva, hogy a bevándorló férjek jogai és vízumkötelezettsége kapcsán még sok
a megoldandó kérdés.5
Ábra 10: Nő az afrikai-kínai házasságok száma Kantonban
Forrás: CCTV America, 2015. március 1.
3
4
5
A kínai kormány 2006 januárjában publikálta az angolul China’s African Policy című stratégiai dokumentumot. Ld. http://www.focac.org/eng/zt/zgdfzzcwj/t230479.htm
Az HSK-nyelvvizsgák rendszerét a Hanban koordinálja. A kínai Oktatási Minisztériumhoz kötődő
szervezet felelős a kínai nyelvoktatásért, a Konfuciusz Intézet-hálózat működtetésért világszerte. A
nyelvvizsgákról többet ld. http://english.hanban.org/node_8002.htm
Ld. többek között Jenni Marsh tudósítását: http://www.scmp.com/magazines/post-magazine/
article/1521076/afro-chinese-marriages-boom-guangzhou-will-it-be-til-death?page=all,
valamint
a CCTV America riportját: http://www.cctv-america.com/2015/03/01/african-chinese-couples-onthe-rise-in-guangzhou-china
242 | tarrósy istván
A 2015-ben nagyjából 2 millió rezidens lakossal rendelkező Yiwu (a 2010-es cenzus
adatai szerint 1,23 millióan lakták) Kína meghatározó „nagykervárosa”, ahol szinte
Budapest méretű üzlet- és pláza-komplexumot és temérdek portékát találunk. A végeláthatatlan üzletsorokon bevándorló afrikai, közel-keleti és helyi kínai kereskedők
kínálják áruikat. E komplexum egyik terjedelmes részén található a pár éve megnyitott Afrika-pavilon. Az ott boltot üzemeltető szenegáli, etióp, és szudáni árusok arról
számolnak be, hogy fiatal üzleteiknek hosszú jövőt szánnak, bíznak a sikerben, bár
egyelőre döcögnek az üzletkötések. Az ébenfa dísztárgyakkal, nyersfával vagy drágakövekkel kereskedő vállalkozások már ma is jól jövedelmeznek. A boltokba az afrikai
ébenfából készült Buddha- és Konfuciusz-szobrok, valamint tanzanitból készített ékszerek legtöbbje valamilyen Yiwuban köttetett üzlet nyomán jut a nagyközönség elé.
Ábra 11: Kínai befektetések Afrika-szerte 2010 óta – a becsült ajánlattételi volumenek alapján
Forrás: Stratfor, 2012, a Chinese Business Review adataira támaszkodva (http://i.imgur.com/JzfLruv.jpg)
1
afrikai migrációs folyamatok | 243
Külső és belső migráció Afrikában
A 2005-ös World Migration Report (idézi Van Moppes, 2006) szerint Afrika
külső és belső migrációját a következő jegyek jellemzik:
1. A belső (regionális) és a külső határokon átívelő migráció sok esetben egyfajta stratégiát jelent az ökológiai és gazdasági problémák leküzdésére.
2. Az egyes régiókon belüli egyenlőtlenségek arra ösztönzik az embereket, hogy
stabilitást és jobb körülményeket biztosító térségekbe vándoroljanak.
3. Felerősödött az Észak-Afrikán keresztüli tranzitmigráció, amelyben az
észak-afrikai területek és települések kapuként szolgálnak.
4. Nőtt a tiltott és irreguláris migráció, elsősorban a fejlett Észak megszorító
bevándorlás-politikái miatt. Egyre több az Afrikából becsempészett személy.
5. A szakképzettek és magasan képzettek nagyobb számban vándorolnak a
szubszaharai Afrikából a gazdaságilag fejlettebb országokba, akár Afrikán belül is.
6. Bár a nők még mindig alulreprezentáltak, látható az afrikai migrációban egy
felívelő „feminizációs” tendencia (Búr–Tarrósy, 2011: 109)
Ábra 12: Kínai közvetlen tőkebefektetések szektoronként Afrikában, 2011 vége
Forrás: http://en.theorychina.org
244 | tarrósy istván
Ábra 13: Yiwu „nagykervárosának” afrikai pavilonjában több kisvállalkozó próbál szerencsét.
Ebben a boltban az etióp menedzser fából készült tárgyakat és nyersfát kínál eladásra.
Forrás: Nyitrai Miklós, 2012
Urbanizáció és migráció
Az 1990-es évek második felétől a „globális Dél” fejlődő térségeiben felgyorsult városiasodás és az azzal járó népességrobbanás napi szinten jelent kihívást a fekete
kontinens települései és azok lakosai számára. Az előrejelzések szerint 2025-re
a „világ népességének több mint fele olyan városokban él majd, ahol a lakosság
létszáma meghaladja az egymilliót. A vidéki településekből a városokba irányuló
exodus főként a fejlődő országokra jellemző” (Henriksen, 1995, idézi Tarrósy, 2012),
és azzal, hogy a globalizálódással a kommunikáció, a közlekedés, az információcsere
mindenhol gyorsabb és olcsóbb lesz, egyre többen hagyják el a rurális területeket, és
próbálnak szerencsét a városokban az elkövetkező évek során. Ez számszerűen azt
jelenti, hogy az előttünk álló 10 évben ismét több mint 50 millió ember hagyhatja el
vidéki otthonát városi újrakezdésért (Parnell–Walawege, 2014: 44). A városokba beérkezők azonban gyakran a városi szegények amúgy is növekvő számát gyarapítják.
„A városi szegénység széleskörű elterjedése jellemző a legtöbb afrikai országra, és
elmondhatjuk, hogy a kontinens egyes térségeiben a városi népesség kétharmada
illegális lakónegyedekben él” (Keserű, 2010: 63). Az informális telepek „általában
nélkülöznek mindenféle alapellátást a vezetékes víztől, a szennyvízelvezetésen, csatornázáson át, a hulladékelszállításig. Ez jelentős és egyre fokozódó népegészségügyi
problémákat eredményez, melyeknek hatása túlmutat a telephatárokon, mivel ezek a
helyek olyan betegségek melegágyai lehetnek, melyek veszélyeztetik a tágabb közösség egészségét is (például tbc, kolera stb.)” (Czirják, 2015: 22).
afrikai migrációs folyamatok | 245
Táblázat 1: Afrika leggyorsabban gyarapodó nagyvárosai és népességük alakulása 2020-ig
város, ország
Kairó, Egyiptom
Lagosz, Nigéria
Kinshasa, Kongói Demokratikus Köztársaság
Abidjan, Elefántcsontpart
Nairobi, Kenya
Kano, Nigéria
Dar es-Salaam, Tanzánia
Luanda, Angola
Addisz-Abeba, Etiópia
Ouagadougou, Burkina faso
lélekszám a közigazgatási
határon1 belül élőkre nézve
a legutolsó népszámlálás
alapján (év)
A UN WUP adatai
alapján (2010) az
agglomerációval
együtt 2
A UN-Habitat előrejelzései
alapján 2020-ban várható
lélekszám
7,8 millió (2006)
11 millió
12,5 millió
10,5 millió
14,2 millió
5,5 millió (1998)
8,7 millió
12,8 millió
3,1 millió (2009)
3,5 millió
3,4 millió
4,5 millió
2,9 millió
3,9 millió
7,9 millió (2006)
4,2 millió (2001)
2,1 millió (2006)
4,1 millió
5,5, millió
5,2 millió
2,5 millió (2002)
3,3 millió
5,1 millió
1,5 millió (2006)
1,9 millió
3,5 millió
1,8 millió (2002)
2,7 millió (2007)
4,8 millió
7,1 millió
A UN-Habitat 2010-es beszámolója és további ENSZ források, valamint a BBC News Africa cikke alapján
összeállította a szerző. A táblázat megjelent: Tarrósy, 2012: 10.
Sokan az informális gazdaságban tevékenykednek, és egyszerre több helyen
ellenőrizetlen tevékenységekkel jutnak annyi pénzhez, ami az életben maradáshoz is
alig elég. A szürke és fekete gazdasági részvétel létfeltétel az afrikai mindennapokban azok számára, akik munkanélküliek, vagy fizetésük kevés családjuk eltartására.
Egyesek főállásuk mellett hétvégi pluszmunkát vállalnak lakónegyedükben, például
ruhákat varrnak össze potom pénzért. Legtöbben azonban a városi mezőgazdaságot
(urban agriculture) választják jövedelem-kiegészítésül, amivel a kvázi farmerek
bevételhez jutnak, családjukat pedig minőségi(bb) és biztonságosabb élelemhez juttatják. A városi mezőgazdálkodásban kifejtett tevékenységek a növénytermesztéstől
a faültetésen át az állattenyésztésig széles skálán variálódnak. Empirikus megfigyelések szerint a városi szegények túlélési stratégiái közül a városi mezőgazdasági
termelés az egyik legéletképesebb (Dongus, 2001).
Az erős modernizációs tendenciák ellenére Afrika még mindig elsősorban rurális
jegyekkel jellemezhető kontinens. Az erőteljes városiasodást nagyobb részben nem
a vidékiek városokba áramlása, hanem elsősorban az eredeti városi népesség számbeli növekedése okozza. Gyakran csupán „technikai urbanizáció” történik, amikor is
városkörüli „peri-urbánus” területeket igazgatási úton városokhoz csatolnak, vagy
6
7
A közigazgatási terület definíciója természetesen különbözik az egyes országokban – így beszélhetünk tartományról, megyéről, régióról, stb. Egy adott városhoz egyéb közigazgatásilag értelmezhető
egységek is kapcsolódhatnak.
Különböző adatbázisok elég nagy szórást mutatnak a becsült teljes populációt illetően. Például néhány
város esetében nagy különségekről szólnak a citypopulation.de 2010-es adatai: Kairónál több mint 15
millió főt, Johannesburg esetében 7,5 millió főt, Luanda esetében 3,1 millió főt jeleznek. (Ld. további
adatok érdekében: http://en.wikipedia.org/wiki/List_of_metropolitan_areas_in_Africa)
246 | tarrósy istván
egykori falvakat várossá vagy városrésszé minősítenek. Az ilyen igazgatási aktusok
Afrika éves urbanizációs rátáját átlag 3,3 százalékra emelik. Ez teszi érthetővé, hogy
az ENSZ 2050-ig szóló előrejelzése 60 százalékos városiasodási szintet prognosztizál
(UN-Habitat, 2009-et hivatkozza Parnell–Walawege, 2014).
Ábra 14: Afrika 20 legnagyobb lélekszámú városa (millió fő), 2010-ben és 2025-ben
Forrás: http://blog.frontierstrategygroup.com
afrikai migrációs folyamatok | 247
Ábra 15: Városi maszájok (maszaik) Dar es-Salaamban
Forrás: Kalmár Lajos, 2006
További jellemző afrikai migrációs folyamatok
Afrikai migrációját vizsgálva szembeötlik az országhatárok kérdése. A prekoloniális
Afrika történetében „az embereknek és a javaknak az árucsere-forgalomhoz kötődő
áramlása állandó elemnek tűnik, amit a régiók egymást kiegészítő jellege diktált.
Ma az ilyen áramlásokat gyakran a határokat kikerülő egyéni életstratégiák vagy az
illegális mobilitás »fekete piacának« nevezik” (Csizmadia, 2009: 52). Bár az 1960-as
évektől a politikai függetlenség elnyerésével az új afrikai elitek az uti possidetis, azaz
„amit birtokolok” elve alapján elfogadták a gyarmatosítóktól örökölt államhatárokat,
a gyarmatosítás előtti állapotok egybefüggő területisége, a határok porózussága,
könnyű átjárhatósága megmaradt. A félig vagy egészen nomád állattenyésztő népcsoportok 2016-ban sem azt kémlelik, hol tilos az aktuális államhatár átlépése, hanem az
állataik és családjaik jóltartásához szükséges jó legelőket keresik.8 Az egykori gyarmatosítók által sok esetben vonalzóval meghúzott mesterséges államhatárok időszaka előtt a határokon átlépő migráció pl. Nyugat-Afrikában magától értetődő volt.
Jóllehet számos biztonsági probléma, pl. a első könyvünk megjelenése idején (2014)
is ezrek halálát okozó Ebola-járvány 9 nehezíti az átkelést egyes határszakaszokon,
különösen az időszakos munkákat vállaló szezonális migránsok számára evidencia,
8
9
Érdemes felidézni egy akár bő száz évvel ezelőtti kelet-afrikai esetet, melyet Marsai Viktor dolgozott
fel: megmutatkozik ugyanis az a mély történelmi gyökérrel rendelkező helyi logika, amely a legeltető
nomád népcsoportok (mint szomszédos népek) egymáshoz és egymás területeihez való viszonyulását
fejezi ki. Ld.: Marsai, 2014.
Ld. a Póczik Szilveszter által írt fejezetben található infoboxot.
248 | tarrósy istván
hogy a nagy afrikai rurális élettér területei közti vándorlás csupán egyfajta belső
elmozdulás, alig foglalkoznak tehát az államhatárokon való átkelés jogi vonzataival.
Ha határfolyó keresztezi útjukat, mint Gambia és Szenegál között az Atlanti-óceán
közelében fekvő Kartong településnél, a halászatból és kagylóhalászatból élő családok természetesnek veszik, hogy a határon élnek. A kagylótelepen minden halásznak
saját kupaca van kisméretű kagylókból (oyster), melyeknek a héját adja el nagy menynyiségben építkezésekhez. Van olyan vásárló, aki a háza előtti útba vagy járdába építi
be a kagylóhéjat, mások szegélyt készítenek belőle, de a héjak között lapuló kagyló
is – megfelelően megtisztítva – remek csemegének számít a helyi piacokon.
Ábra 16: Kagylótelep a gambiai-szenegáli határon, Kartong
Forrás: Kalmár Lajos, 2008
E csoportok életében meghatározó jelentőségű a törzsi és klánbeli szolidaritás,
összefogás, kölcsönös segítség, a fiataloknak gondoskodás, az időseknek tisztelet jár,
a nagycsaládok és faluközösségek számíthatnak egymás segítségére. A gyengélkedő
állam sok országban képtelen megfelelő szolgáltatásokat nyújtani, nincs, vagy alig
működik az egészségügy, nincs nyugdíjrendszer. Ez még inkább felértékeli a helyi,
térségi, sőt, transznacionális közösségek összetartását. A vándorlással kapcsolatos
döntések is közösségi szinten nyernek igazán értelmet, hiszen a döntést, bár azt az
egyén hozza meg, egy egész közösség érzi sajátjának, és az egész közösségre is hat
vissza. A migráns felelőssége, hogy a közösség javát is szolgálja, elsősorban a haza-
afrikai migrációs folyamatok | 249
utalt pénztámogatásokkal. A hazautalások (remittances) mértéke több afrikai ország
esetében az adott nemzet gazdaságának egészét tekintve is jelentős. A Nemzetközi
Valutaalap adatai szerint (Barajas et al., 2010) vannak afrikai országok, például Nigéria, Sierra Leone, Togo, Szenegál, a Zöldfoki-szigetek, Gambia, Marokkó, Szudán, ahol
a hazautalások a GDP arányában 5 és 11 százalék között mozogtak az elmúlt harminc
évben. Bár a Nyugat-Európából, leginkább Franciaországból, Spanyolországból,
Olaszországból és Belgiumból, az Egyesült Királyságból, illetve az észak-amerikai országokból Afrikába irányuló tranzakciók a teljes fejlődő világba érkező utalásoknak
csupán nagyjából 15 százalékát teszik ki, a kivándoroltak jövedelmeinek hazaküldött
részei összesítve sokszor kiemelkedő gazdasági hatást képviselnek.
A kétezres évek elején a hazautalások nagyobb része Észak-Afrikába irányult az
arab térségek fejlettebb pénzügyi szolgáltatásainak köszönhetően. Azóta a bankszektor délebbre is kiépült, messze fejlettebb, mint egy évtizede, így nagyobb pénzvolumen
mozgatására képes a szubszaharai Afrikában is. Az arab térség országainak „nemzetközi pénzforgalmát egyértelműen a hazautalások dominálják”, hiszen a kivándorlók
európai célországokban és gazdag, „olajállamokban” vállaltak munkát, bár az arab
tavasz, ahogy a líbiai konfliktus is mutatta, sokaknak munkahelyük elvesztésével
járt. Fekete-Afrika, melynek „világgazdasági és migrációs részesedése alacsony[abb],
kevesebb átutalásban részesül” (Barajas et al., 2010). Bár az elvándoroltak hozzájárulásai nem hagyhatók figyelmen kívül az anyaországok gazdaságaiban, ezeket jelentős
veszteség éri azzal, hogy a relatíve kisszámú képzett munkaerő elvándorol. A humán
erőforrások és szellemi kapacitások veszteségei hosszabb távon is csak nehezen pótolhatóak, ami súlyos társadalmi és gazdasági gond lesz a későbbiekben.
Cirkuláris migráció, agyelszívás, feminizáció
A különböző formákat és jegyeket valamint igen kevert népességet felmutató
afrikai migrációs körképen egymás mellett vonulnak menekültek, lakóhelyüket
belföldön elhagyni kényszerülők, a globális munkaerő-piacon szerencsét próbálók,
klímavándorok, elszipkázott értelmiségiek, „csempészett” fiatalkorúak és mások.
Az Afrikában folyó migráció azonban egyre inkább kétirányú folyamat, ahogy az ázsiai betelepülők példáján láttuk, számos térsége a nemzetközi immigráció célpontja. Az
afrikai migráció jelenlegi állása szerint azonban az „afrikai bevándorlók legnagyobb
számban nem a fejlett világban, hanem Afrikában vannak” (Hettyey, 2011).
„Az Afrikán belüli migráció a munkanélküliség csökkentését is elősegíti, hiszen az a bevándorló, akinek otthon nincs munkája (így nem adózik és fogyaszt),
külföldön keresethez jut, fogyasztásával a befogadó ország gazdaságát pörgeti,
hazautalásával az anyaországot támogatja” (Uo.). Egyre inkább mindennapi valóság
a többirányú, illetve cirkuláris migráció, és nyilvánvaló hasznossága. A cirkularitás
folyamatos visszatérést jelent a kibocsátó országba, onnan a vándorlók gyakran
újabb desztinációk felé mozdulnak tovább. A célországok köre egyértelműen bővült,
250 | tarrósy istván
ez a mai afrikai vándorlások egyik legfontosabb jellemzője. Az afrikai kormányok
különösen a kvalifikált, főként magasan képzett munkavállalók, cirkuláris mozgását
igyekeznek számos regionális együttműködés keretében elősegíteni, és a tudásbirtokosokat így saját gazdaságaik számára legalább részben „visszaszívni”. Több afrikai
szervezet évek óta egy afrikai „agybank” létrehozásán dolgozik azzal a céllal, hogy
Afrika képes legyen megtartani, egyes országaiban megfelelő ajánlatokkal helyzetbe
hozni képzett intellektusait. Az egyik ilyen összefogás, a 2002-ben megalakított Digitális Afrikai Diaszpóra Hálózat (Digital Diaspora Network Africa) a képzett tudósok,
orvosok, mérnökök, közgazdászok, IT-szakemberek megtartását, illetve általában az
elvándorolt képzett munkaerő visszaszívását tűzte zászlajára. Maga az Afrikai Unió
azzal a kéréssel fordult a világban élő afrikai diaszpórákhoz, hogy hathatós szerepvállalással segítsék a tudások és szakképzettségek visszaáramlását Afrikába.
Ahogyan Adepoju (2004, 2008) elmondja, a hagyományosan férfiak által dominált migráció rohamléptékben alakul át. Amíg a múltban a nők otthon maradtak,
megteremtve a hátteret ahhoz, hogy férjeik, bátyjaik jobb élet, vagy csak a túlélés
reményében munkát találhassanak, addig ma már sok képzett afrikai nő vállalja az
esetek többségében hosszú utakat, viszontagságokkal terhes mindennapokat, hátrahagyva férjeiket, hogy azok vigyázzák a családi otthont és neveljék a gyerekeket.
„A női migráció viszonylag új jelensége” (Rédei, 2007: 276) „az afrikai nemi szerepek
meghatározó változásához járul hozzá” (Adepoju, 2004, idézi Tarrósy, 2011a).
A képzett afrikai ápolónővérek migrációja pontosan példázza ezt a jelenséget.
Az 1990-es évek végétől látható felívelő tendencia a feminizációra irányította a nemzetközi vándorlást kutatók figyelmét. 1998 és 2007 között 2566 ápolónővér vándorolt
Zimbabwéből az Egyesült Királyságba (Nursing and Midwifery Council, NMC, 2007).
McGregor (2007) szerint azonban nagy valószínűséggel jóval többen dolgoznak
nővérként a privát szektorban, de róluk az NMC-nek nincsenek regisztrált adatai.
Yeboah és Mambo (2012) beszámolója szerint a betegápolók erősödő migrációja és
kivándorklásuk földrajzi zónájának szélesedése négy okban leli magyarázatát:
1. Az Egyesült Királyság egészségügyi szektorában nővérhiány alakult ki, és a kormányzat által megfogalmazott politika ösztönzi a globális perifériákról származó
képzett nők bevándorlását és munkavállalását, hiszen ebben a szektorban erős és
folyamatos a kereslet irántuk); 2. Zimbabwében a helyi sanyarú gazdasági, társadalmi
és politikai feltételek taszító hatást gyakorolnak a képzett nőkre; 3. A britek egykori
gyarmati oktatási rendszerében a betegápolónak tanuló zimbabwei lányok a brittel
kompatibilis standardokat és gyakorlatokat sajátítottak el, így diplomáik könnyen
honosíthatóak az Egyesült Királyságban; 4. A folyamatos keresletet és utánpótlást
a régtől fennálló brit szociális háló előnyei táplálják, ezek ugyanis a volt gyarmatról
származó és az egészségügyben munkát vállaló afrikaiak vándorlási költségeit lényegesen csökkentik.
afrikai migrációs folyamatok | 251
2
Az „elhanyagolt” diaszpóra: afrikaiak a volt keleti blokkban
A Szovjetunió felbomlásáig tartó kétpólusú világ keleti blokkjának országaiban az 1960-as évektől emelkedő számban jelentek meg afrikaiak, akik állami
ösztöndíjakat és továbbtanulási lehetőséget nyertek el jónevű egyetemeken.
Diplomát szereztek, elsajátították a fogadó ország nyelvét, sokan családot alapítottak, mások hazatértek szülőföldjükre, és szinte kivétel nélkül egzisztenciát teremtettek. A Magyarországon tartózkodó afrikaiak nagy része is főként
tanulmányi céllal érkezett hazánkba. 2013-ban a Központi Statisztikai Hivatal
(KSH) szerint kevesebb mint 4000 legális afrikai bevándorló élt nálunk. Sokan
aktívak vesznek részt civil szervezetek munkájában vagy kulturális egyesületekben, és hídszerepet töltenek be anyaországuk és választott hazájuk kultúrája és társadalma között. Rendszerint jól integrálódtak, jelentős mértékben
járulnak hozzá választott hazájuk gazdasági teljesítményének növeléséhez is.
Róluk igazából vajmi keveset tudunk, hiszen a nemzetközi migráció
szakirodaloma roppant szerényen foglalkozott velük az elmúlt évtizedekben.
Elhanyagoltnak tekinthetjük őket abból a megközelítésből is, hogy a többségi,
befogadó társadalom – ugyan érzékeli őket – nem igazán vesz tudomást róluk,
mint „hozzáadott értéket” képviselő, amúgy a gazdasághoz, de még inkább a
sikeres külpolitikához hozzájárulni képes populációról. Különösen egy expanzív és pragmatikus külgazdasági politika számára jelenthet fontos kapcsot az
afrikai diaszpóra az anyakontinensen vállalt szerepek definiálásában, illetve
az egyes külügyi és külgazdasági akciók megvalósításában. Izgalmas, egyúttal
hasznos kutatási területet jelöl ki tehát a volt keleti blokkban élő afrikaiak
feltérképezése.
Táblázat 2: Demográfiai változások és afrikaiak Magyarországon 2003 és 2013 között
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
Népesség
(millió fő)
10,174
10,116
10,097
10,076
10,066
10,045
10,030
10,014
9,985
9,931
Külföldiek
(ezer fő)
115,88
130,1
142,15
154,43
166,03
174,69
184,36
197,8
206,9
143,36
141,36
Afrikaiak
1281
1455
1556
1800
1783
1913
1998
2513
2779
3284
3850
Forrás: Saját szerkesztés a KSH adatai alapján
9,908
252 | tarrósy istván
17. ábra: A Magyarországon élő afrikaiak számának változása 1995 és 2013 között
Forrás: Saját szerkesztés a KSH adatai alapján
Első afrikai származású parlamenti képviselők Lengyelországban
„A lengyel társadalom befogadóképességéről, a kisebbségek iránt tanúsított
nagyfokú nyitottságáról árulkodik az a tény, hogy egy kevesebb mint 5000
főt számláló afrikai közösségből bekerülhettem a parlament alsóházába, a
Sejmbe,” nyilatkozza a 42 éves John Abraham Godson, aki 1999-ben tanulmányi céllal érkezett Nigériából. Ma már lengyel állampolgárként lengyel
feleségével négy gyermeket nevelnek közösen. Rajta kívül van még egy afrikai
származású tagja a törvényhozásnak: az 51 éves zambiai Killion Munyama, aki
1982-ben szintén tanulmányi céllal utazott az akkori kommunista Lengyelországba. 1994-ben már doktori fokozattal a kezében kezdte meg oktatói és
tanácsadói tevékenységét – elsősorban EU-s pályázatokkal foglalkozik, illetve
a poznani közgazdaságtudományi egyetemen tanít. (Ayieko, 2012)
Godson, aki 2010 és 2015 között volt parlamenti képviselő (a legutóbbi választások alkalmával nem tudott mandátumhoz jutni), egy 2015 kora tavasszal
készült interjúban azt hangsúlyozta a különböző kulturák együttélését firtató
kérdés kapcsán, hogy nyitottságra van szükség mind az afrikai, mind az
európai oldalon. „Nyitottnak kell lenni, maradni, de egyfajta okos módon. Ad
hoc jellegűek a migrációs és integrációs politikák Európában. Sokkal okosabb,
inteligensebb, holisztikusabb politikára van szüksége az EU-nak és benne nekünk is. Nem kérdés továbbá, hogy Európa és Afrika jövője – ahogyan a múltja
és a jelene is – össze van kötve. Nekünk európaiaknak otthon Afrikában kell
segítenünk a fejlődést, támogatni például az afrikai oktatási rendszereket, le-
afrikai migrációs folyamatok | 253
hetőségeket, hogy a fiatalok otthon maradva megtalálhassák a számításaikat,
családjaik jobban, jól élhessenek. [...] Afrika nem támogatást, segélyt igényel,
hanem partnerséget, intelligens partnerséget, együttműködést. Okos, integrált európai politikák segíthetik azt is, hogy az afrikaiak munkát találjanak
maguknak otthon, aztán majd turistaként látogassanak Európába.” (Tarrósy,
2015: 67-68).
18. ábra: John Abraham Godson weboldala
Forrás: johngodson.pl/
Záró gondolatok
Változó politikai konfigurációkat mutató világunk dinamikái egyfelől részben eredményei, másfelől okozói a nemzetközi migrációs folyamatok változásainak. A dinamikák a Globális Dél fejlődő országainak feltörekvő gazdaságaira, illetve a Globális
Észak technológiailag és gazdaságilag fejlettebb országainak társadalmi, pénzügyi,
demográfiai problémáira irányítják a figyelmet. Az Afrikához kötődő migrációs
tendenciák – amellett, hogy általában egyre fontosabb referenciakeretet jelentenek
a nemzetközi migráció jelenségeinek kutatásában – az afrikanisztikával foglalkozók
számára is új ismeretek, összetettebb, interdiszciplináris megközelítések alkalmazását követelik meg. Annak ellenére, hogy az afrikai népek történelmében mindig jelen
volt a vándorlás, és ezzel több tudósgeneráció behatóan foglalkozott, az Afrika-kutatók új generációjának képessé kell válnia arra, hogy túl tudjon látni az egyes afrikai
országokon, térségeken belül zajló folyamatokon, hiszen ma az afrikai migrációnak
is egyik fontos jellemzője a transznacionalitás. Ugyanakkor a nemzetközi relációk
értelmezésekor éppen a népcsoportokhoz kapcsolódó, országokon, régiókon belüli
jellegzetességek antropológiai, szociológiai, etnográfiai ismerete is nélkülözhetetlen.
A módszertant tekintve pedig, ahogyan Alessandro Triulzi (2013: 55) hangsúlyozza,
254 | tarrósy istván
ezen ismeretekre a résztvevők (migránsok) és a „szemtanúk” (fogadó társadalom
tagjai) megszólaltatásával, véleményeik rögzítésével, lejegyzésével tehetünk szert.
Interjúkra, megfigyelésekre, folyamatos párbeszédre van szükség.
A fejezetben legelőször szót ejtettünk a transzatlanti rabszolga-kereskedelem
generációkon átívelő történelmi örökségéről, amely a világban található legjelentősebb létszámú afrikai diaszpórák kialakulásához legelsőként járult hozzá. A világpolitikában az egyik legnagyobb izgalommal nyomon követett sino-afrikai kapcsolati
dinamika kitüntetett dimenziójának tekinthető interkontinentális migrációt részletesebben vizsgáltuk, egyúttal jeleztük, hogy a volt keleti blokk országaiban élő afrikai közösségekről érdemes lenne többet tudnia akár a külpolitikákat meghatározó
döntéshozóknak is. A legújabb kutatásokra utalva továbbá összefoglaltuk a 21. század
első évtizedében tetten érhető afrikai migrációs folyamatokat, azok jellemzőit. Mindezek alapján világosan kirajzolódik, hogy a század során további figyelemre méltó
politikai, gazdasági, társadalmi kérdések miatt érdemes közelebbről megismernünk
a fekete kontinenshez kötődő migrációs folyamatokat.
1.
2.
3.
4.
5.
6.
7.
8.
Melyek az afrikai migráció történeti távlatban meghatározó eseményei?
A kényszerű elvándorlás esetében milyen „kényszereket” látunk Afrika-szerte?
Magyarázza meg a 2000-es években tapasztalható kínai migrációt Afrikában!
Mit jelent a „4–2–1 probléma” kifejezés?
Értelmezze a migráció és az urbanizáció összefüggéseit Afrikában!
Miért lényeges viszonyítási pont a „porózus határ” Afrikában a migrációs
folyamatok értelmezése számára?
Milyen jellemzői vannak a migráció feminizációjának Afrikában?
Miért nevezhetjük a volt keleti blokk afrikai migráns közösségeit „elhanyagolt diaszpóráknak”?
Ajánlott linkek az interneten
afrikai migrációs folyamatok | 255
http://www.age-of-migration.com
http://www.oecd.org/els/mig/imo2013.htm
http://www.africaneconomicoutlook.org/theme/developing-technical-vocational-skills-inafrica/tvsd-in-specific-contexts/migration/
http://www.afdb.org/en/topics-and-sectors/initiatives-partnerships/migration-anddevelopment-initiative/afdb-migration-activities/
http://www.un.org/africarenewal/magazine/january-2006/african-migration-tensionssolutions
http://allafrica.com/list/aans/post/af/cat/migration/pubkey/publisher:editorial:00010887.
html
http://www.economist.com/news/books-and-arts/21613162-mass-immigration-chinesepeople-africa-almost-entirely-driven-money
Felhasznált irodalom
Adepoju, Aderanti (2004): Changing Configurations of Migration in Africa. Migration Policy
Institute, Washington, D.C., Elérés: http://www.migrationpolicy.org/article/changingconfigurations-migration-africa. (Letöltve: 2014.07.30.)
Adepoju, Aderanti (2008): Migration in sub-Saharan Africa. Current African Issues 37.
Nordiska Afrikainstitutet, Uppsala.
Ayieko, Odindo (2012): The two blacks in the Polish parliament. Saturday Monitor, 2012.11.11.
Elérés: http://www.monitor.co.ug/Magazines/PeoplePower/The-two-blacks-in-the-Polishparliament/-/689844/1616804/-/r0lo4l/-/index.html. (Letöltés ideje: 2014.10.04.)
Barajas, Adolfo et al. (2010): The Global Financial Crisis and Workers’ Remittances to Africa:
What’s the Damage?. IMF Working Paper, WP/10/24. Elérés: http://www.imf.org/external/
pubs/ft/wp/2010/wp1024.pdf. (Letöltve: 2014.07.25.)
Búr, Gábor – Tarrósy, István (2011): Az afrikai vándorlás hátteréről és jellemzőiről. In. Tarrósy,
István – Glied, Viktor – Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás. Migráció a 21. Században
Afrika és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 99–114.
Czirják, Ráhel (2015): Urbanizációs válság? Nyomornegyed-probléma London és Nairobi
példáján. Afrika Tanulmányok, Vol. 9., No. 3-4. pp. 11-38.
Csizmadia, Sándor (2009): Az afrikai államhatároktól a határtalan Afrikáig. In. Csizmadia,
Sándor – Tarrósy, István (eds.): Afrika ma. Tradíció, átalakulás, fejlődés. Publikon Kiadó,
Pécs. pp. 51–74.
Dongus, Stefan (2001): Urban Vegetable Production in Dar es Salaam (Tanzania) – GISsupported Analysis of Spatial Changes from 1992 to 1999. APT-Reports, No. 12. pp. 100–144.
French, Howard (2014): China’s Second Continent. How a Million Migrants Are Building a New
Empire in Africa. Vintage Books, New York.
Henriksen, Jørgen et al. (ed.) (1995): Market orientation of small scale milk producers.
Background and global issues. Proceedings of a Workshop. Sokoine University of
Agriculture, Food and Agriculture Organisation of the UN, Rome.
Hettyey, András (2011): Nem jutnak tovább Afrikánál az afrikaiak. Index, 2011.09.18.
Elérés: http://index.hu/kulfold/2011/09/18/nepvandorlas_afrikaban/. (Letöltés ideje:
2014.07.28.)
256 | tarrósy istván
Keserű, Dávid (2010): Fenntartható állapotok?! Az urbanizáció Afrikában. In. Tarrósy István
(ed.): Fenntartható Afrika. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 55–74.
Lamphear, John (1993): Aspects of ’Becoming Turkana’: Interactions and Assimilation
between Maa- and Ateker-Speakers. In. Spear, Thomas – Richard Waller (eds.): Being
Maasai: Ethnicity and Identity in East Africa. Ohio University Press, Athens. pp. 87–104.
Mariano Jr., Bernardo (2014): African Migration Trends: Key Facts and Figures. IOM AfricanEuropean Parliamentary Dialogue on Migration and Development. AWEPA Conference
Talk, Midrand, South Africa, 3 October 2014. Elérés: http://www.awepa.org/wp-content/
uploads/2014/10/2-Oct-2014-Migration-trends-in-Africa-for-AWEPA-conference.pdf.
(Letöltve: 2014.10.10.)
Marsai, Viktor (2014): Egy marharablás és következményei Kelet-Afrikában. Afrika Tanulmányok, Vol. 8., No. 3. pp. 47-53.
Park, Yoon Jung (2009): Chinese Migrants in Africa. SAIIA Occasional Paper, No. 24. Elérés:
http://www.saiia.org.za/type/occasional-papers. (Letöltve: 2014.08.23.)
Parnell, Susan – Ruwani Walawege (2014): Sub-Saharan African urbanisation and global
environmental change. In. Parnell, Susan – Edgar Pieterse (eds.): Africa’s Urban Revolution.
Zed Books, London. pp. 35–59.
Patkós, Csaba (2011): A globális népesedés humánökológiája. Educatio Kht., Hallgatói Információs Központ, Budapest. Elérés: http://www.tankonyvtar.hu. (Letöltve: 2014.09.18.)
Rédei, Mária (2007): Mozgásban a világ. A nemzetközi migráció földrajza. ELTE Eötvös Kiadó,
Budapest.
Régi, Tamás (2006): Nomádok között Kelet-Afrikában. Anthropolis, Budapest.
Salát, Gergely (2012): Demográfiai folyamatok Kínában. Kommentár, 2012/1. Elérés: http://
kommentar.info.hu/iras/2012_1/demografiai_folyamatok_kinaban. (Letöltve: 2014.08.23.)
Tarrósy, István (2011a): Afrikai migránsok a fejlett világban és Magyarországon. Migrációs
trendek, integráció, tapasztalatok. OKRI Szemle, 2011/2, pp. 76–89.
Tarrósy, István (2011b): Afrikai agyelszívás. A kérdéskör néhány mérvadó aspektusa. Afrika
Tanulmányok, Vol. 5., különszám, pp. 46–55.
Tarrósy, István (2012): Urbanizáció és fenntartható fejlődés Dar es Salaamban. Afrika Tanulmányok, Vol. 6., No. 2. pp. 4–21.
Tarrósy, István (2014): Mozgásban lévő oroszlánok. Afrikaiak vándorúton. A Földgömb, Vol.
32., No. 285. pp. 88–91.
Tarrósy, István (2014): African Immigrants in Hungary: Connection with the New National
Foreign Policy. Society and Economy, Vol. 36., No. 2. pp. 285–305.
Tarrósy, István (2015): John Abraham Godson, a lengyel Obama. Afrika Tanulmányok, Vol. 9.,
No. 2. pp. 65-69.
Triulzi, Alessandro (2013): Listening and Archiving Migrant Voices: How It All Began. In. Engel, Ulf – Manuel João Ramos (eds.): African Dynamics in a Multipolar World. BRILL, Leiden
– Boston. pp. 51–66.
Van Moppes, David (2006): The African Migration Movement: Routes to Europe. Working
papers Migration and Development series, Radboud University, Nijmegen.
Wang, Huiyao (2014): Recent Trends in Migration Between China and Other Developing
Countries. IOM Workshop presentation. Elérés: http://www.iom.int/files/live/sites/
iom/files/What-We-Do/idm/workshops/South-South-Migration-2014/South-SouthMigration-2014-Presentation-Huiyao-Wang.pdf. (Letöltve: 2014.10.01.)
afrikai migrációs folyamatok | 257
Yeboah, Ian E. A. – Tatenda T. Mambo (2012): Geography of Globalized Nursing Markets:
Zimbabwean Migrant Nurse Trajectory and Work Experience in the United Kingdom. In.
Arthur, John A., Joseph Takougang, Thomas Owusu (eds.): Africans in Global Migration. In
Search for Promised Lands. Lexington Books, Plymouth. pp. 135–160.
További ajánlott irodalom
Afrika Tanulmányok folyóirat 2011. Vol. 5., különszám
Bondarenko, Dmitri M. et al. (2002): Postsocialism Meets Postcolonalism: African Migrants in
the Russian Capital. Anthropological Journal of European Cultures, Vol. 18., No. 2. pp. 87–105.
Castles, Stephen – Mark J. Miller (1998): The Age of Migration. International Population
Movements in the Modern World. The Guildford Press, New York.
Kane, Abdoulaye – Todd H. Leedy (eds.) (2013): African Migrations. Patterns and Perspectives.
Indiana University Press, Bloomington and Indianapolis.
Lumumba-Kasongo, Tukumbi (2011): Foreword on „African Migration: Understanding Trends
and Traditions”. African and Asian Studies, Vol. 10., No. 1. pp. 1–5.
Tarrósy, István (2013): Afrikai szafarin a tigris: Indo-afrikai kapcsolatok a „változó globális térben”. Biztonságpolitikai Szemle, Vol. 6., No. 1. pp. 1–17. Elérés: http://biztpol.
corvinusembassy.com/jscripts/tiny_mce/spirit_docs/upload_31/bsz_vol_6.1.pdf.
Zeleza, Paul T. (2002): Contemporary African Migrations in a Global Context. African Issues,
Vol. 30., No. 1. pp. 9–14.
Yehaw, Emmanuel – ’Dimeji Togunde (eds.) (2010): Across the Atlantic. African Immigrants in
the United States Diaspora. Common Ground, Champaign, IL.
Migrációs kihívások az Európai Unióban
Glied Viktor – Keserű Dávid
Absztrakt
Az európai uniós bevándorlási politika alapelvét évtizedeken át a szolidaritás
jellemezte, azonban a 20-21. század fordulóján felgyorsult és 2011-től fokozatosan felerősödő migrációs nyomás következtében a közösségen belül áthidalhatatlannak tűnő konfliktusok alakultak ki 2015-re. Mindez rányomja a bélyegét
a szolidaritás eszméjére, és már-már veszélyezteti, illetve erősen feszegeti az
Európai Unió egyik alappillérét, a személyek szabad mozgását, valamint a
Schengeni Egyezmény jövőjét. A kérdés már nem az, hogy az EU-nak olyan közös, előremutató migrációs koncepciót kellene kidolgoznia, amely a tagállamok
közötti kölcsönös szolidaritást és segítségnyújtást erősíti, valamint tompítja a
bevándorlás és együttélés okozta kihívásokat, hanem az, hogy egyben marad-e
a közösség. A tanulmány első fele a Nyugat-Európába irányuló migráció fél
évszázados történetét, az EU-t érintő bevándorlási trendeket tárgyalja néhány
tagállam példáján keresztül, a második része pedig a 21. század elején már kialakított és a tárgyalási fázisban lévő szakpolitikai nézeteket mutatja be.
Abctract
The principle of the European Union’s migration policy was characterized by
solidarity for a long time, but by the turn of 20th–21st centuries as a consequence
of the accelerated and amplified migration pressure the member states have
been missing the common devotion, the fair burden and share of the costs
of border control. It disparages the conception of solidarity and endangers
one of the European Union’s fundamental rights, free movement of persons.
Consequently, the EU should elaborate on a common and progressive migration
concept, which enhances the solidarity between member states and reduces
the effects of migration. The first part of the study gives an insight into some
member states’ examples, and the second part talks about evolving policies.
Kulcsszavak: Európai Unió, harmadik országbeli állampolgár, Stockholmi Program, regisztrált utas
program, intelligens határellenőrzési csomag, migrációs irányelv, EU-elnökség
Keywords: European Union, third-country national, Stockholm Programm, registered travelers
programm, smart border management, migration directive, presidency of the EU
260 | glied viktor – keserű dávid
Bevezetés
Az Egyesült Nemzetek Szervezetének (ENSZ) adatai alapján1 a nemzetközi migránsok
becsült száma a 2010-es évekre elérte a 220–240 millió főt, tehát a Föld népességének
mintegy 3 százaléka él szülőhazáján kívül. Közülük ma már sokan az Európai Uniót
(EU) választják lakóhelyüknek. Az EU egésze fontos bevándorlási célállomássá vált
az elmúlt évtizedekben, holott a 20. századot megelőző évszázadokban – Franciaország kivételével – szinte mindegyik európai ország kibocsátó és nem befogadó volt.
A fordulat a gyarmati rendszer 1950-es évek végétől kezdődött és az 1960-as években végbement felszámolásának következménye. Ekkor indult az Európába irányuló
posztkoloniális migráció. Eleinte a dél- és nyugat-európai klasszikus gyarmattartó
államok váltak érintetté, az egykori dél-délkelet-ázsiai, afrikai, karibi-térségi lakosok, akkori kifejezéssel élve a harmadik világ polgárai keresték boldogulásukat az
Egyesült Királyságban, Franciaországban, Belgiumban és Hollandiában (Erdei–Tuka,
2011; IOM, 2010).
A Földön zajló globális migráció mintegy 30 százaléka irányul csupán NyugatEurópa és Észak-Amerika, azaz a fejlett társadalmi, gazdasági térségek irányába.
Az elmúlt két-három évtizedben a fejlődő országok között zajló migráció nagyságrendje is jelentősen és gyorsan növekedett, melyhez többek között a kétpólusú világ
megszűnése, a megindult gyors fejlődés, új piacok megteremtése és a közlekedés
forradalma is hozzájárult (Guibilaro, 1997).
A második világháború végét követő három évtized gazdasági konjunktúrájának
köszönhetően korábban nem tapasztalt mennyiségű bevándorló érkezett a nyugateurópai országokba. Az 1973-as olajárrobbanás utáni időszaktól kezdve azonban a
bevándorláspolitika fokozatosan szigorodott nyugaton, igaz, tagállamonként eltérő
mértékben és ütemben. A kilencvenes években a fejlődő világ és Kelet-Európa irányából érkező migrációs hullámai, 2001-ben az Egyesült Államokat ért terrortámadás és
az Európai Unió 2004-es keleti bővítésének következtében újabb szigorítási folyamat
vette kezdetét, melyre a 2008-ban kezdődött pénzügyi és gazdasági válság ugyancsak ráerősített. Az újabb és újabb kihívások azonban folyamatosan átírják a prioritásokat, a néhány éve Kelet felé nyitó nyugat-európai munkaerőpiacok szabályozott
működtetésére irányuló erőfeszítések, az irányított bevándorlás kialakítására tett
lépések ugyanis némiképp háttérbe szorultak az arab tavasz eseményei (2011) és a
Közel-Keleten folyó polgárháborúk nyomán elindult menekültáradat (2014/2015)
következtében. A nyolcvanas évek végéig is még természetes „falnak” számító földrajzi-domborzati akadályok, hegyek, hágók, folyók, vagy maga a Földközi-tenger a
1
Trends in International Migrant Stock: The 2008 Revision, United Nations, Department of Economic
and Social Affairs, Population Division, 2009. p. 11. Elérés: http://www.un.org/esa/population/
publications/migration/UN_MigStock_2008.pdf (Letöltve: 2014.08.20.) Data Online: http://esa.
un.org/migration/ (Letöltve: 2014.08.20.)
migrációs kihívások az európai unióban | 261
kilencvenes évekre már nem okoztak megoldhatatlan problémát, melyet elsősorban
az illegális utakon Európába eljutni vágyók használnak ki.
A második világháborút követő időszakban több nyugat-európai ország is elismerte korábbi gyarmatainak lakóit saját állampolgáraiként, de legalábbis előnyben
részesítette bevándorlásukat, hiszen az afrikai és ázsiai államok függetlenedését
követően a kialakított politikai és személyes kapcsolatok továbbra is megmaradtak,
az érkezők letelepedését pedig segítette, hogy ismerték a befogadó ország nyelvét,
kultúráját és szokásait. Az 1950-es évek robbanásszerű gazdasági fellendülésének és
Európa munkaerőéhségének köszönhetően megindult – kezdetben rotációs alapon –
a vendégmunkások áradata, a munkaerőexportot jelentő migráció Nyugat-Európa
irányába. Az első hullámok Észak-Afrika, a Közel-Kelet, Suriname és Dél-Ázsia
(India, Pakisztán) térségéből Franciaország, az Egyesült Királyság, a Benelux-államok, majd később, más okokból a Német Szövetségi Köztársaság (NSZK), Ausztria,
a hetvenes évek végétől pedig Olaszország, Spanyolország és Portugália felé.
A volt gyarmattartók mellett újabb európai államok kapcsolódtak be a nemzetközi
vándorlási folyamatokba, váltak kibocsátó vagy célországgá. Egyesek, mint az NSZK,
Ausztria és a skandináv államok a munkaerőhiány leküzdésére kötöttek bilaterális
egyezményeket, így váltak célországgá. E határozott idejű szerződések lejáratát
követően a külföldi munkavállaló hazatérhetett, helyét pedig másvalaki vehette
át. Mindezt felborította az említett 1973-as első olajválság, amely után az Európai
Gazdasági Közösség (EGK) országai fokozatosan korlátozni kezdték a bevándorlást.
Az „ideiglenes” jelleggel érkező vendégmunkások viszont tartós letelepedéssel válaszoltak a szigorodó nyugat-európai szabályozásra, majd a családegyesítés2 intézményére támaszkodva otthon maradt családtagjaikat is maguk után vitték, így végleges
letelepültekké váltak. Gyermekeik, unokáik már Nyugat-Európában születtek és jogilag teljes jogú állampolgárokká váltak. Más volt azonban a társadalmi megítélésük…
2015 kora tavaszától kezdődően többszázezer fős migrációs hullám érte el a balkáni országokat és Magyarországot. A legkülönfélébb ázsiai és afrikai térségekből, de
többségükben Szíriából, Irakból és Afganisztánból érkező migránsok Törökországon,
Görögországon, Macedónián, Szerbián és Magyarországon keresztül vándoroltak Nyugat-Európa irányába. Az utakon tömött sorokban érkező emberek az Iszlám Állam és a
Szíriában, valamint Irakban zajló véres konfliktusok elől menekülnek milliószámra a
szomszédos országokba, majd onnan becslések szerint egy-másfél millióan3 indultak
tovább Európa irányába, használva az embercsempészek által az elmúlt évtizedekben
2
3
A családegyesítés napjainkban is az egyik legnépszerűbb migrációs indok, a tartózkodási engedéllyel
rendelkező bevándorlók 32 százaléka hivatkozik erre.
Az adatok javarészt különböző szervezetek által felvett adatokat mutatnak, ezért eltérnek egymástól.
2015-ben a német EASY rendszerben (Erstverteilung von Asylbewerbern) 1 091 984 menedékkérőt
regisztráltak, és az ENSZ is 1,1 millió menekültről ír – UNHCR http://www.unhcr.org/5683d0b56.
html (2015. december 30.)
262 | glied viktor – keserű dávid
kiépített, Balkánon keresztül vezető utakat. A kétezres években Európát érő migrációs nyomás – egészen 2014-ig – javarészt a dél-európai térségekben volt érzékelhető, a
migránsok Afrikából tengeri útvonalon érkeztek. A Közép-Európában megjelenő migránsáradat azonban újabb kihívás elé állította a nemzeti és uniós szintű menekültügyi
rendszereket. A közösségi menekültügyi és bevándorlási politika kritikus állapota,
illetve a brüsszeli döntéshozatal nehézkessége is jelezte, hogy ez a rendkívül összetett
probléma markánsan megosztja az európai társadalmakat, és olyan, mélyen feszülő
kérdéseket érint, melyek kezelésére az európai politikáknak egyelőre nincs hatékony
eszköze. A közösségi migrációs politika alapelvét sokáig a szolidaritás jellemezte,
azonban a 20-21. század fordulóján felgyorsult, és felerősödött migrációs nyomás
következtében a tagállamok számos esetben hiányolják a közös elköteleződést, a méltányos „teherviselést” és a határellenőrzésre fordított költségek megosztását. Mindez
rányomja a bélyegét a szolidaritás eszméjére, és már-már veszélyezteti, illetve erősen
feszegeti az Európai Unió egyik alappillérét, a személyek szabad mozgását. Az EU-nak
már a kétezres évek folyamán olyan közös, előremutató migrációs koncepciót kellett
volna kidolgoznia, mely a tagállamok közötti együttműködést erősíti és tompítja a
bevándorlás okozta kihívásokat (Glied, 2016). Szakértők, politikusok azzal érveltek
a közös bevándorláspolitika megteremtésével szemben, hogy a migráció kérdésköre
elsősorban nemzetállami kompetencia kell legyen, mivel a bevándorlás földrajzi
szempontból egyenetlenül oszlik el Európában, továbbá olyan eltérő társadalmi és
gazdasági hatásai vannak, melyeket nem lehet közösségi politikákkal kezelni. Olyan
komplex problémakör ez, amelyben a szociális, gazdasági, valamint biztonsági tényezők mellett szerepet kapnak a hagyományok, a társadalmi együttélés és a diplomácia
alapkérdései, a szabályozás tehát maximum a harmadik országokból érkező migránsok belépésének jogi procedúráját érintheti, más szintet nem.
A Schengeni Egyezmény alapján az Európai Unió területére történő belépéshez minden harmadik országból érkező személynek rendelkeznie kell hivatalos okmányokkal
és vízummal (amennyiben más megállapodás nincs érvényben). Mindezek hiányában
az illető nem engedhető be a közösség területére, kivéve, ha hivatalosan menekültstátuszért folyamodik (menedékkérő) és a kérelmét pozitívan bírálják el a hatóságok. Az
elbírálás és a jogi procedúra a migráns regisztrációjával veszi kezdetét, melyet az EU
azon országában kell kezdeményezni, ahol az illető a közösség területére lépett. Ez a
hely a 2014-ben kibontakozó migránshullám kapcsán többségében Görögország volt,
azonban a válságban lévő dél-európai állam nem volt képes eleget tenni ezen előírásnak, így többnyire Magyarországra, Ausztriára és Németországra hárult ez a feladat.
A magyar hatóságok a BÁH (Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal) statisztikái
szerint augusztus 31-ig 132 ezer főt regisztráltak, de a rendőrség statisztikái szerint
ennél jóval többen, közel 400 ezren léphették át az ideiglenes biztonsági határzár
(kerítés) szeptemberi megépítéséig a magyar-szerb, a magyar-román és a magyarhorvát határt (Pap – Glied, 2016). A migráció kérdésköre – kiegészülve kapcsolódó
migrációs kihívások az európai unióban | 263
témákkal – 2015 tavaszától kezdődően uralta az európai politikai kommunikáció terét.
A nagypolitika, felismerve a gyors haszonszerzés lehetőségét, ügyesen pozícionálta a
migránsválságot, és olyan további értelmezési síkokat rakott az egyébként is létezők
mellé, melyek nyomán újra fellángolt a bevándorlásról és a terrorizmusról szóló vita.
A felkészülés és a probléma hatékony kezelése helyett kommunikációs csata folyt,
amely olyannyira hiszterizálta a közéletet mind hazai, mind európai szinten, hogy az
valósággal maga alá gyűrte a racionális kezdeményezéseket és a korrekt párbeszédet.
Ezt azért is kell kiemeljük, mert a migránsválságnak megnyugtató szakpolitikai
megoldása jelen körülmények között nincs. Nem létezik olyan politikai döntés, amely
valamilyen szempontból – akár emberiességi, méltányossági, akár politikai, vagy
diplomáciai oldalról – ne sértene érdekeket és alapjogokat, nemzetközi jogi kérdéseket, vagy vallási alaptételeket. Ez egy olyan folyamat, amelyről nem tudjuk, hogy
milyen mélységű, melyik fázisában vagyunk és megoldható-e egyáltalán. Különböző
értelmezési síkokkal találkozunk, melyek a migrációt kiváltó tényezőket összemossák
a célországokban lecsapódó biztonsági kockázatokkal, a külpolitikai célokat belpolitikai küzdelem részévé teszik, a hatékony válaszok helyett pedig újabb és újabb terméketlen vitákat szülnek. Ebben a párhuzamos valóságban csapnak össze a teológiai
megközelítések a pragmatikus biztonságpolitikai kötelezettségekkel.
Az európai közösség migrációs folyamatának áttekintése
Tudatosan kialakított, irányított bevándorláspolitikáról a második világháború
után beszélhetünk Európában. A második világégés olyan politikai átrendeződéseket hozott magával, melyeket kezelni kellett, gondoljunk csak az áttelepítésekre
és a dekolonizációs folyamatra. Az Egyesült Királyság, Franciaország, Belgium és
Hollandia visszatérő és gazdasági migránsokat fogadott korábbi gyarmatairól.
A Német Szövetségi Köztársaságba német etnikumú bevándorlók (elüldözöttek,
kitelepítettek) érkeztek Közép- és Kelet-Európából, valamint a Német Demokratikus
Köztársaságból. Mintegy 14 millióra tehető azon személyek száma, akik 1945 után
tervezetten, vagy kényszerből váltottak országot és telepedtek le egy akkor létező
állam területén (Cseresnyés, 2005: 67). Ekkoriban még a legtöbb nyugat-európai
ország negatív migrációs mérleggel rendelkezett, ugyanis ezekből a térségekből
sokan vándoroltak ki, főként Észak-Amerikába, Kanadába és Ausztráliába, valamint
a zsidó származású emberek, a haláltáborok túlélői és leszármazottaik az 1948-ban
alapított Izrael Államba (Salt, 2001).
A gazdasági fejlettségben meglévő különbségek a migráció kapcsán is kiütköztek
az északi és déli periférián lévő területek, valamint a centrumban található, gazdaságilag fejlettebb országok között. Amíg az 1970-es évekig a déli és északi periféria
országai munkaerejének egy része is nyugaton keresett boldogulást, a nyolcvanas
évekre már maguk is a migráció célországaivá váltak. A munkaerő-piacon jelentkező
hiány, mely az 1950-es évek második felében és az 1960-as években tapasztalt, gép-
264 | glied viktor – keserű dávid
iparra, nehéziparra, építőiparra alapozott, gyors gazdasági fellendülésből fakadt,
több nyugat-európai államot arra késztetett, hogy bevándorlókat toborozzanak
munkaerőpiacaik feltöltésére. A toborzások hátterében annak felismerése állt, hogy
a háború után a nyugat-európai országok népességnövekedése nem tudott lépést tartani a gazdasági fejlődés ütemével, így terjedt el az 1960-as években a korlátlan munkaerő ellátásra építő gazdasági növekedés elmélet, amely alapján a nyugat-európai
országok munkaerőpiacaikra külföldi munkásokat alkalmaztak, akik befogadását és
tartózkodását funkcionálisan a gazdasági teljesítménytől tették függővé, magyarán:
ideiglenesnek szánták. Ennek következtében nagymértékű volt a Nyugat-Európába
tartó munkaerő-vándorlás, mely mind a túlnépesedés jeleit mutató származási országok, mind a munkaerőhiánnyal küzdő befogadó országok számára kielégítő volt.
A hatvanas-hetvenes években nagyszámú dél-európai – olasz, spanyol, jugoszláv
(szerb, bosnyák, horvát stb.) – munkás választotta Nyugat-Európát, elsősorban a
Benelux-államokat és az NSZK-t a jobb élet reményében. Közülük sokan a nyolcvanas
évek közepétől hazatértek és végleg, vagy időlegesen – fél évet itt, fél évet ott éltek
és dolgoztak – letelepedtek. A volt Jugoszláviában (elsősorban Bosznia területén) a
hazatérők, visszatelepülők jobb életszínvonala komoly társadalmi feszültségeket
okozott az otthon élők és a nyugati autókkal a házaik előtt parkoló „külföldiek” között.
Az NSZK-ban a vendégmunkás programot bilaterális megállapodások alkalmazásával vezették be, melyeket Olaszországgal, Spanyolországgal, Görögországgal,
Törökországgal, Marokkóval, Portugáliával, Tunéziával és Jugoszláviával kötöttek.
Az NSZK-hoz hasonlóan más gazdaságilag feltörekvő országok is (Ausztria, Belgium,
Franciaország, Hollandia, Svájc, Svédország) képzetlen munkások toborzásába
kezdtek Dél-Európából. A másik oldalon pedig Írország, Görögország, Olaszország,
Spanyolország, valamint Portugália jelentős mennyiségű állampolgárukat vesztették
el a gazdasági kivándorlás következtében. Az 1960-as évektől a bevándorlók aránya
meghaladta a kivándorlók arányát több nyugat-európai országban: Ausztriában, Dániában, Hollandiában, valamint Norvégiában. A migrációs háló Európa északi és déli
része között ötmillió migránst eredményezett 1955 és 1973 között. Azonban amint
ezek az államok szembesültek a recesszió fenyegetésével az első olajválság idején, az
aktív toborzás véget ért egész Európában (Koller, 2011).
Az 1950-1960-as évek gazdasági szerkezetváltása következtében a szolgáltatási
szektor közel duplájára nőtt, míg a mezőgazdasági és ipari szektor fokozatosan zsugorodott. Ez az átalakulás hamarosan megjelent a társadalmi berendezkedésben is,
hiszen Nyugat-Európa fogyasztói társadalommá vált, államai pedig jóléti államokká
alakultak át megnövekedett szociális kiadásokkal. A nyugat-európai gazdaságok
költséges fejlesztései és az életszínvonal ugrásszerű növekedése nagymértékben
megnövelte az energia és nyersanyag iránti igényeket és felemelt azok árait. A jóléthez
hozzászokott dolgozók szakszervezeteik révén magasabb béreket és juttatásokat
harcoltak ki maguknak, amit a vállalkozók áremelésekkel kompenzáltak. Megindult
migrációs kihívások az európai unióban | 265
egy úgynevezett bér-ár spirál, az infláció fokozatosan emelkedett, a folyamat pedig
egyre mélyebb társadalmi különbségeket hozott létre, melyek majd a nyolcvanas
évek neoliberális gazdaságpolitikájának költségvetési megszorításai idején éreztették igazán majd hatásukat. Ilyen helyzetben érték Nyugat-Európát a közel-keleti
olajtermelő országok által 1973-ban bejelentett intézkedések, melyek következtében
a kitermelés, így a világpiacra kerülő nyersolaj mennyisége is csökkent, az árak pedig az addigiak duplájára nőttek. A „korlátlan energia” korszaka szinte egy csapásra
véget ért és olyan mértékű technikai forradalom kezdődött, mely a mai napig tart.
A hosszan elhúzódó válság strukturális reformokat eredményezett a gazdaságban,
hiszen a régi technikán alapuló, magas exportot hozó szektorok hanyatlását hozta
magával. Megkezdődött a fizikai munkán alapuló szektorok leépítése, csökkent a nagyipari termelés, bezártak a bányák, leépültek a nyersanyagokat feldolgozó iparágak.
A munkahelyek tömeges megszűnése komoly társadalmi feszültségeket okozott, az
Egyesült Királyságban, Franciaországban és az NSZK-ban állandósultak a tüntetések,
a politika pedig frontális támadást intézett a szakszervezetek letörése érdekében.
A munka nélkül maradt fiatalok ezrével áramoltak az egyre nagyobb városokba és a
tercier, vagy harmadik szektorban (szolgáltatóipar, vendéglátóipar, bankszektor, kereskedelem stb.) próbáltak meg elhelyezkedni. A nyolcvanas évek elejétől ezen szektor
is erőteljesen differenciálódni kezdett, a magas hozzáadott értéket képviselő és a fizikai
erőre alapozott, mechanikus munkák mentén. Míg az európai munkavállalók elsősorban az előbbi, a bevándorlók az utóbbi állásokat kapták és később már ezt is keresték.
Az olajválság hatására 1973 után a bevándorláspolitikák a korábbi toborzó országokban egyre szigorúbbakká váltak. Legfontosabb intézkedésként a korábbi külföldi
munkaerő-toborzási formákat megszüntették, melyek ekkorra már kiterjedtek az
egész mediterrán régióra. Annak ellenére, hogy a vendégmunkás programokat meghatározott időtartamra tervezték, a bevándorlók jelentős részénél visszavándorlásra
késztetésük kudarcba fulladt. Nemcsak hogy nem tértek vissza hazájukba, de a
származási országok folytatták a vízumkiadást a gazdasági bevándorlók családtagjai
(házastárs, kiskorú gyermekek) számára. Így az 1973 és 1988 közötti időszakot a családegyesítés jellemezte. A ciklikusan jelentkező gazdasági lassulás, vagy visszaesés
hatására a munkanélküliség a befogadó társadalomban is újra megjelent, így a főként
ipari és szolgáltató szektorban dolgozó bevándorlók immáron konkurenciát jelentettek az „őslakosok” számára. A bevándorlók, egyre nagyobb létszámuknál fogva
növekvő társadalmi feszültségeket eredményeztek, melyek a kulturális konfliktusokban nyilvánultak meg leglátványosabban, azonban a munkahelyekért folytatott
versenyhelyzet, nyelvi megértésből származó súrlódások, valamint a szociális ellátórendszer megterheltsége erősebben élezték a konfliktusokat. Felerősödött az idegengyűlölet, a rasszizmus, megjelentek a szélsőséges, nacionalista pártok második
hulláma, amely a bevándorlást és a bevándorlókat tekintette a legfőbb problémának.
A városok peremkerületeiben hatalmas bevándorló közösségek alakultak ki, akik
266 | glied viktor – keserű dávid
hozták magukkal nyelvüket, szokásaikat, hagyományaikat és immáron tudatosan
kerülték az asszimiláció nyújtotta lehetőségeket (Zolberg, 2001: 49).
Az egyre szélesebb körben megjelenő, idegellenes hangulatot tovább fokozta,
hogy az 1970-es évek közepén nagy bevándorló hullám érkezett Indokínából, NyugatAfrikából és Dél-Afrikából észak-amerikai és nyugat-európai célpontokra. Ezt később
további hullámok követték Srí Lankáról, Libanonból, Szudánból, Csádból, Ugandából,
Közép-Amerikából és Afganisztánból. Az évtized végére a Nyugat-Európába érkező
külföldi állampolgárok száma megduplázódott és elérte a 19 milliót (Cseresnyés, 2011).
1988-tól, a hidegháborús enyhülés következtében a Nyugat-Európába történő bevándorlás iránya és összetétele is megváltozott. Az észak-déli irányok változatlanul
megmaradtak, de egyre inkább a kelet-nyugati vándorlási irány lett mértékadó, valamint eleinte jobbára menekültáradat, később, a keleti-európai szocialista rendszerek
bukását követően munkaerő-áramlás jellemezte. A kelet-nyugati vándorlás egy
jelentős részét német nemzetiségűek tették ki, akik célállomása a Német Szövetségi
Köztársaság volt. Ez az 1956-os magyar események (mintegy 200 magyar kivándorló
két hónap alatt), az 1968-as prágai tavaszt és az 1980-81-es lengyel szükségállapot
bevezetését követően a legnagyobb menekülthullámnak számított Nyugat-Európa
irányába. 1987-ben 190 ezer menekültet és menedékkérőt regisztrált Európában az
ENSZ Menekült Bizottsága, ami 700 ezerre nőtt 1992-ig. Ezt a magas számot a vasfüggöny 1990-es leomlásával, a délszláv-háború kitörésével és a közel-keleti és afrikai
fegyveres incidensek számának szaporodásával magyarázhatjuk. Az előbbieket
ki kell egészíteni azzal, hogy az 1985-ben életbe léptetett Schengeni Egyezmény is
hozzájárult a tömeges Nyugat-Európába vándorláshoz, elsősorban illegális úton.
A kilencvenes évek új kihívásokat jelentett a nyugat-európai országok számára.
Míg a volt szocialista országok elsősorban tranzitországként, és nem célországként
funkcionáltak a migránsok számára, és egyfajta ugródeszkát képeztek a nyugat felé,
addig a centrum országaiban egyre nagyobb problémát okozott a milliósra duzzadt
bevándorló közösségekre irányuló politikák kialakítása és a különböző szakpolitikák
összehangolása. A döntéshozók ekkor még úgy tekintettek a bevándorlókra, mint akik
nyitottak az integrációra, alkotó részei a befogadó társadalmaknak. Ez javarészt így is
volt, sok bevándorló ekkorra már teljes mértékben asszimilálódott a helyi társadalmakba, már a befogadó országban született, tökéletesen ismerte a nyelvet, beházasodott
nyugat-európai családokba és eltávolodott szülei, nagyszülei kultúrájától. A másod- és
harmadgenerációs bevándorló családok gyermekei közül azonban sokan újra felfedezték szüleik hagyományát, felelevenítették vallási szokásaikat, egyre gyakrabban
látogattak „haza”, a Közel-Keleten, Törökországban, vagy Afrikában lakó rokonaikhoz.
A gazdasági válságok hatására egész városnegyedek gettósodtak Európa-szerte, ez
pedig nagymértékben a bevándorlók lakta városrészeket érintette.
1992-re már néhány európai állam felismerte, hogy szigorítania kell bevándorláspolitikáján. A német szövetségi parlament például megváltoztatta az alkotmány
migrációs kihívások az európai unióban | 267
vonatkozó fejezetét, hogy megfékezhesse a migránsáradatot. Ez a változás lehetővé
tette, hogy visszaküldjék azokat az érkezőket, akik az Európai Unió valamelyik
tagállamából vagy valamelyik biztonságos harmadik államból érkeztek a már
újra egységes Németországba és menekültstátuszért folyamodtak. A szigorúbb
bevándorláspolitikáknak köszönhetően a bevándorlók számának növekedése rövid
időre mérséklődött az európai országokban 1992 után. A délszláv-háború végeztével,
azaz 1995 után a menekültek száma nagymértékben visszaesett. Az Egyesült Királyságban a menekülthullám szintén leapadt a menekülteknek járó jóléti szolgáltatások
megszigorításának köszönhetően. A legtöbb európai állam azonban nem hozott több
megszorító intézkedést, így Svédország, Dánia, Hollandia, az Egyesült Királyság és
Svájc továbbra is nagyszámú menekültet fogadott.
Míg a menekültek száma némiképpen csökkent, a legális és illegális migránsok
száma összességében folyamatosan emelkedett. A korábbi évtizedek nagyszámú
családegyesítései tovább növelték a külföldi népesség arányát, aminek következtében
a régi gyarmati hatalmak igyekeztek rendezni (főként szigorítani) állampolgársági
kapcsolataikat. Franciaország például nagyobbrészt megvonta az állampolgárságot a
tengerentúli tartományok lakosaitól, az Egyesült Királyság viszont bonyolult, többfokozatos jogosultságokat engedélyezett az országban történő letelepedésre. De emellett emelkedett a többi nyugat-európai ország irányába kibocsátó országok száma,
kibővítve a korábbi, hagyományos vándorlási útvonalakat (Zimmermann, 2005). Több
nyugat-európai hatalom is politikai egyezkedésekbe kezdett a nagy kibocsátó térségek korántsem demokratikus vezetőivel, melynek általában igen egyszerű egyezség
lett a vége: gazdasági fejlesztések és támogatások a migráció mérséklése érdekében.
Az 1980-as évek végén, valamint az 1990-es évek elején a migrációs mérleg pozitívba lendült át néhány korábbi kibocsátó országban mint Finnország, Írország, később
pedig Görögország, Olaszország, Spanyolország, valamint Portugália. Korábban
ezekből az országokból vendégmunkások vándoroltak a nyugat-európai országokba,
az 1973-as válság után azonban – mint már említettük – megváltoztak migrációs
mintáik. Az első bevándorlási hullámmal akkor szembesültek, mikor az észak-európai országokban megszűnt a toborzás az 1970-es évek elején. A vendégmunkások
hazatértek a Benelux-államokból, Franciaországból, az NSZK-ból és más nyugati
országokból. Olaszországban és Spanyolországban ekkor a bevándorlás többnyire
az északról érkező visszavándorlást jelentette. Írországban viszont ez a folyamat a
gyors gazdasági fellendülés hatására alakult ki, mely ekkor az országot jellemezte.
Az 1970-es évek vége óta ezeknek az országoknak újfajta bevándorlással kellett szembenézniük, mely már nem saját nemzetiségűeket tartalmazott, Olaszországba és
Spanyolországba nagyszámú bevándorló érkezett az Európai Unión kívülről: KözépKelet-Európából, a Balkánról, Afrikából és Latin-Amerikából. Írországban a külföldi
népesség többnyire az Egyesült Királyságból, Indiából, Pakisztánból, Brazíliából, a
csendes-óceáni térségből, valamint Dél-Afrikából származott.
268 | glied viktor – keserű dávid
Minthogy Dél-Európában a befogadó ország lakosaival nem azonos nemzetiségűek
bevándorlása korábban nem volt jellemző, a bevándorlást kézben tartó intézményi
mechanizmusok ekkorra még nem fejlődtek ki rendesen. A bevándorlás politikai szabályozását a többi EU tagállamtól vették át és alkalmazták a bevándorlás kézben tartására, különösen a menekültáradatok esetében. Általánosan a bevándorláspolitikák
Olaszországban és Spanyolországban a törvényes belépések arányának növeléséhez,
a további illegális bevándorlás megfékezéséhez és a korábban illegálisan letelepedett
munkások legalizálásához vezettek. 2005-ben Spanyolországban három hónapos
amnesztiát hirdettek a körülbelül hétszázezer illegális bevándorló számára, akik
többségében Latin-Amerikából és Észak-Afrikából érkeztek. Azok, akik teljesítették a
minimális feltételeket (minimum hat hónapos ott-tartózkodás és munkavállalási engedély az ország területén), törvényes státust nyertek (a családegyesítés lehetőségével),
míg a többieknek el kellett hagyniuk az országot. Írországban a bevándorláspolitika
viszont csak a menekültáradat kézben tartására koncentrált, melynek eredményeként
egy átlátható menedékkérő rendszert építettek ki az országban.
Végül nagy szerepe volt az egyre szigorodó nyugat-európai bevándorláspolitikáknak és a schengeni övezet bevezetésének az illegális bevándorlás megerősödésében, hiszen a beutazáshoz engedéllyel nem rendelkezőket kevésbé tartotta vissza
attól, hogy ezekbe az országokba akarjanak migrálni. Csupán más, tiltott eszközöket
használva igyekeztek eljutni Nyugat- és Dél-Európába. A legjelentősebb embercsempész útvonalak Afrikából, Kelet-Európából, a Balkánról, valamint Ázsiából indulnak
ki. Az embercsempész útvonalak közül viszont akadtak közép-európai kiindulópontok is, különösen a délszláv-háborút követően a volt Jugoszlávia területéről és
Albániából, illetve manapság Koszovóból.
1999 óta a bevándorláspolitikák középpontjában a gazdasági és demográfiai
megfontolások állnak. Az Eurostat jelentései alapján az Unió népességnövekedésének
közel négyötödét a nettó migráció teszi ki (Eurostat Report, 2007: 61). Ám a bevándorlás földrajzi szempontból rendkívül egyenetlen. Amíg pl. az Egyesült Királyság,
Franciaország, Spanyolország, Olaszország és Írország rengeteg bevándorlót fogad,
addig Lengyelországban, Magyarországon, Romániában és a Balti államokban negatív
a migrációs mérleg. Franciaország, Dánia és Svédország bevándorlásának több mint
felét a családegyesítés teszi ki. Az európai társadalmak nagy része elöregedőben,
ami egyrészről a nyugdíjrendszerek radikális újragondolását, másrészről a bevándorlókhoz való viszony újabb megközelítését vonja maga után. A nyugat-európai
jóléti államok erős szociális rendszerei a visszájára sültek el a korábbi átgondolatlan munkaerőszerzési bevándorláspolitikák következtében (Zolberg, 2001, 45).
A gazdasági és társadalmi feszültségek és világpolitikai változások fokozatos szigorításokhoz, a bevándorlókkal kapcsolatos szabályozás „felkeményedéséhez” vezettek.
Míg korábban a multikulturalizmus általánosan elfogadott és politikailag mérvadó
minta volt a fogadó és bevándorló társadalom együttélésének leírásához, addig a ké-
migrációs kihívások az európai unióban | 269
tezres évek végétől erősödtek azon megállapítások, miszerint ez az együttélési forma
megbukott. 2011-ben Angela Merkel német kancellár és David Cameron brit miniszterelnök is azon meggyőződésének adott hangot, miszerint az egymás értékeinek, hagyományainak, vallásának tiszteletben tartására épülő multikulturalizmus elve nem volt
képes megteremteni egy „demokrácia-központú” közös identitást, és hozzájárult a
szegregált közösségek kialakulásához, amelyek a bűnözés és a szélsőséges, deviáns viselkedési formák melegágyai. A társadalmi együttélésről szóló vita a 2004-es madridi
merénylettel, a 2005-ös franciaországi zavargásokkal, a londoni terrortámadással és
a 2011-es angliai zavargásokkal párhuzamosan élesedett ki. Bár a politikai korrektség
jegyében vezető politikusok ezt nyíltan nem mondták ki, de a „békés egymás mellett
élés”-elmélet válsága arra vezethető vissza, hogy az 1990-es években megnőtt a nyugat-európai bevándorlók és bevándorló háttérrel rendelkező állampolgárok száma,
és a legnagyobb részük iszlám vallású volt. Az ezen bevándorló közösségekben élő
elszigetelt kultúrák, munkanélküli, talajt vesztett fiatalok körében egyre szélesebb
körben terjedt az európai-keresztény kultúra (és valljuk be, a fogyasztói társadalom)
elutasítottsága és az olyan radikális eszmék terjedése, melyek komoly biztonsági
kockázatokat rejtenek magukban. A multikulturalizmus tehát egybehangzó vélemények szerint megbukott, más integrációs-politikai szervező elv azonban nem került
kidolgozásra és elfogadásra. Ez pedig tovább mélyíti azt a társadalmi válságot, amely
gazdasági recesszió esetén komoly konfliktusokban ölt(het) testet.
Nem kétséges, hogy az európai társadalmak fokozatosan elöregszenek, szükség
van tehát bevándorlókra, mind gazdasági, mind társadalmi értelemben. A jelenlegi demográfiai problémát már nem lehet az 1950-es és 1960-as évekhez hasonló
módon megoldani. A befogadó társadalmak tűrőképessége szűkült a kulturális és
gazdasági feszültségekből táplálkozó, csoportok között élesedő ellentétek miatt.
Így megnövekedett a politikai pártok körében is a bevándorlásellenes retorika, mint
Franciaországban a Nemzeti Front, Németországban a Nemzeti Demokrata Párt,
Svédországban a Svéd Demokraták, vagy Svájcban a Svájci Néppárt esetében. Elsőként a szélsőséges jobboldali pártokra volt jellemző, de ma már a nagyobb pártok
programjában is jelentős szerepet foglalnak el a bevándorlást szigorító programjavaslatok és azt láthatjuk, hogy a szélsőséges, harmadik hullámos jobboldali pártok
egyre nagyobb teret nyernek olyan országokban is – mint pl. Hollandia és Dánia –,
ahol addig ez nem volt elképzelhető.
Az Európai Unió tagországai számára is egyre sürgetőbbé válik az egységes
bevándorláspolitika megalkotása és a szigorodó bevándorlási törvények összehangolása. A kilencvenes években történt politikai változások, a közlekedésben és
távközlésben végbement forradalom, továbbá a földrajzi elérhetőség nagymértékben
befolyásolta a nyugati országokba átirányuló migránsok számát. A fizikai akadályok,
mint kerítések és falak, csak ideig-óráig tudják feltartóztatni az EU-ba tartókat.
A fokozatosan szigorodó bevándorlási szabályozások és a közösségi szinten megjelenő,
270 | glied viktor – keserű dávid
migrációval kapcsolatos programok már éreztetik hatásukat, ugyanakkor az integrációt elősegítő intézkedések hatékonysága erősen megkérdőjelezhető. Németország
széles skálájú belépés előtti szigorító eljárásokat vezetett be (vízum ellenőrzés, a szállító szankcionálása, repülés előtti ellenőrzés a származási vagy tranzit országban) és
toloncegyezményt írt alá Romániával és Bulgáriával, amivel a menedékkérők hazatérését kívánta előmozdítani. Ezek az eszközök és a politikai változások a származási országokban jelentősen csökkentették a menekültek és menedékkérők számát. Hollandia
bevándorlási hullámának intenzitását is befolyásolta a délszláv-konfliktus, valamint az
Irak és Irán között dúló háború 1980 és 1988 között, majd később az 1991-es I. és a 2003ban kezdődött II. Öböl-háború, de ugyanolyan hangsúlyos szerepet kapott alakításában
a németországi szigorú intézkedések bevezetése is. Jó példa az unilaterális menedékpolitika bukására az 1992-es német alkotmánymódosítás, melynek eredményeként a
menedékkérők más, liberálisabb politikájú országokba vették az irányt.
A német alkotmánymódosítás azért lehetett olyan drámai hatással a Hollandiába
irányuló menedékkérők hullámára, mivel a holland kormány a korábbi, Szomáliából,
Srí Lankáról és Iránból érkező menedékkérőkre alkalmazott megengedőbb menedékpolitikát nem szigorította meg, sőt lehetővé tette sajátos civil szervezésű menedék
és regisztrációs központok felállítását, melyek részben kikerültek ellenőrzése alól.
Hasonló következményeket tapasztalhatunk a skandináv államokban, 1993-ban Dánia és Svédország vízumkényszert vezetett be a bosnyák származásúakkal szemben,
ami a Norvégiába irányuló bosznia-hercegovinai menekültek számának drasztikus
emelkedéséhez vezetett.
Az Egyesült Királyság elszigetelt földrajzi elhelyezkedésének és a multilaterális
egyezményekből való kimaradásának eredményeként, ami izolációs politikájából fakadt, eltérő bevándorlási problémákkal kellett szembesülnie, mint a többi államnak,
de nem tudta kivédeni a többi tagállam bevándorlás politikájából adódó következményeket. Ezen felül, bár az első számottevő eszközt, a menedékkérő és bevándorlási
fellebbezésről szóló törvényt már 1993-ban életbe léptették, az olyan fellebbezési
lehetőségeket tartalmazott, amely lehetővé tette a menedékstátuszhoz folyamodók
számára, hogy az eljárás alatt akár öt évig élhessenek az országban. Ez a törvény
egyáltalán nem csökkentette a menedékkérők számát, mivel sokkal liberálisabb volt
más tagállamok törvényeivel összehasonlítva (Koller, 2011).
Az a tapasztalat, hogy a bevándorlók, eltérő mértékben ugyan, de mindig alkalmazkodnak a változó körülményekhez. Az összehangolt bevándorlási és menedékpolitikát sürgetők ezt az érvet hozzák fel véleményük alátámasztására. Ugyanakkor
el kell mondani, hogy ezen a területen rendkívül nehéz egységes közösségi szabályozást megteremteni, hiszen a migrációs nyomás, a földrajzi fekvés, a jogi szabályozás,
a politikai és társadalmi attitűdök, a pártrendszer és sok más tényező befolyásolja
azt. Tapasztalhattuk az egységes gondolkodás teljes hiányát a 2015-ös migránsválság
kapcsán is.
migrációs kihívások az európai unióban | 271
A 2015-ben indult migránsválság EU-s kezelése
A 2015. április 19-i, Földközi-tengeren történt, több száz észak-afrikai migráns
halálát okozó katasztrófát követően az Európai Bizottság menekültügyi szükséghelyzetet hirdetett, melynek fókuszában az állt, hogy minden uniós tagállamnak
ki kell vennie a részét a menekültáradat kezeléséből. Itt került először szóba az
áthelyezési kvóta konkrét számokkal. Összesen hatvanezer menedékkérőt osztottak
volna szét az EU-s tagországok között úgy, hogy figyelembe vették a befogadó ország
GDP-jét, a lakosságszámot és a munkanélküliség nagyságát. A kvóta csak azokat, a
legális úton, Szíriából és Eritreából érkező menedékkérőket érintette volna, akik
Görögországba és Olaszországba érkeztek. További húszezer menedékkérő betelepítését javasolta a Bizottság Törökországból, Jordániából és Libanonból. Első körben a
projekt költségvetését 50 millió euróban állapították meg. Hogy mennyire nem volt
reális az EB helyzetértékelése, azt az is mutatja, hogy a polgárháború és egyéb véres
konfliktusok sújtotta térségek szomszédos államaiban összesen közel hatmillió
menekült zsúfolódott össze menekülttáborokban és egyhatoduk indult meg Európa
felé a balkáni útvonalon, továbbá csak 2014-ben 625 ezer menedékkérelmet adtak
be az EU-s tagországok valamelyikében. A 2015. június 25-26-án tartott EU-csúcson
fontos döntések születtek a migrációs nyomás kezelésének terén, azonban Donald
Tusk és Angela Merkel a kvóta érvényesítésében látták a megoldás kulcsát – melyet a
belügyminiszterek tanácsa minősített többséggel szeptember 22-én el is fogadott –,
holott az probléma már bőven túlnőtt néhány tízezer menedékkérő elhelyezésén.
A következő pontokról4 tárgyaltak az állam- és kormányfők:
• a menekülés okainak kezelése (konfliktusok, instabil politikai és gazdasági helyzet, az emberi jogok megsértése és a szegénység)
• a biztonságos származási országok meghatározása
• előrelépés az irreguláris migránsok visszaküldése és visszafogadása terén
• hozzájárulás a szíriai menekültek közvetlen szükségleteinek kielégítéséhez az
ENSZ-ügynökségeknek, Libanonnak, Jordániának és Törökországnak nyújtott
támogatás révén
Kiemelték továbbá, hogy erősíteni kell a Frontex szerepét az illegális migráció
visszaszorításában és a közös és hatékony fellépést az embercsempészet elleni
küzdelemben. Míg a kvóta elfogadtatása komoly ellenállásba ütközött – Orbán Viktor
magyar miniszterelnök egyenesen őrültségnek nevezte azt –, abban egyetértettek
az állam- és kormányfők, hogy a megoldást az jelentené, ha lezárulna a szíriai és
líbiai polgárháború, a problémák orvoslását tehát a konfliktus gócpontjaiban kell
4
Európai Migrációs Stratégia – http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-we-do/policies/europeanagenda-migration/background-information/docs/communication_on_the_european_agenda_on_
migration_hu.pdf. Brüsszel, 2015.5.13. COM(2015) 240 final report
272 | glied viktor – keserű dávid
megtenni. Míg Federica Mogherini, az EU külügyi főképviselője az ENSZ Biztonsági
Tanácsával egyeztetett az embercsempész hajók megsemmisítésének lehetőségeiről, 2015 nyarán minden addiginál nagyobb migránstömeg érkezett Görögországon
keresztül a Balkánra és Magyarországra. Magyarország egy ideiglenes határzár
megépítésének bejelentésével válaszolt a problémára, amely parázs vitákat szült,
elsősorban nyugat-európai politikusok részéről. Martin Schulz, az Európai Parlament elnöke felhívta a tagországok figyelmét, hogy a menekültáradatot nem lehet
kerítéssel megfékezni, továbbá a szolidaritást kell erősíteni, nem pedig a különböző
európai döntések alól kihúznia magát egy államnak. Schulz itt elsősorban Nagy-Britanniára, Magyarországra és Görögországra utalt, szavai pedig illeszkedtek abba az
EU-konform retorikába, amely tavasz óta lényegében nem volt képes eredményesen
fellépni a migránshullám okozta gondok megoldásában.
Ebben az időszakban vált radikálisan ketté a migránsok jövőjével kapcsolatos
közép-európai/balkáni és nyugat-európai retorika. A nyugati politikusok a hagyományos korrektség jegyében a szolidaritásra és közös megoldási lehetőségekre helyezték
a hangsúlyt, míg a frontvonalban lévő országok a migráció megállítását és a határok
lezárását követelték. A bonyolult, sokszereplős és számos érdekkülönbséget hordozó
konfliktus őszre rendkívüli mértékben megosztotta az európai közvéleményt és
muníciót adott a szélsőjobboldali, bevándorlás korlátozását sürgető politikai erőknek.
Olaj volt a tűzre Merkel azon nyilatkozata augusztus végén, amely félreértésre adott
okot a menekültek körében. A migráció kezelésével kapcsolatos tartományi politikák
zavarát érzékelve a német szövetségi bevándorlási és menekültügyi hivatal (BAMF)
döntésével összhangban a kancellár kijelentette, Németország nem él azzal a lehetőséggel, hogy a szíriai menedékkérőket a hatályos jogszabályok alapján visszaküldje
abba az uniós tagországba, ahol beléptek az EU területére. Ennek következtében „az az
érzés keletkezett, hogy amennyiben egy szír Németországba érkezik és igazolni tudja
szír állampolgárságát, akkor szívesen látják”. Ennek alapján a szíriai menedékkérők
csaknem 100 százaléka megkapta a menekültstátuszt Németországban, más országok
állampolgáraira ez azonban nem vonatkozott. Mindennek hatására az a „félreértés”
keletkezett, hogy „minden szíriai mehet Németországba”, ami azonban „nem felel meg
a jogi előírásoknak, és erről tájékoztattuk már a magyar kormányt” – helyesbített
később Angela Merkel. A BAMF vezetője, Manfred Schmidt ezt megerősítette a Spiegelnek adott nyilatkozatában , ekkorra azonban a helyzet már kezelhetetlenné vált a
magyar határokon, a magyarországi menekülttáborokban és Budapesten.
Nem volt egyetértés a szövetségi kormány migrációs politikájáról Berlinben sem.
A német CDU/CSU pártszövetség támogatottsága októberre a 2013-as választások
utáni legalacsonyabb szintre süllyedt. A CSU elnöke, Horst Seehofer bajor miniszterelnök emiatt egy tanácskozáson ismét élesen bírálta Berlin menekültpolitikáját,
és azt mondta: a CDU és a CSU fennmaradása is veszélybe kerülhet, ha a szövetségi
kormány nem módosítja irányvonalát: „A bevándorlást korlátozni kell, különben
migrációs kihívások az európai unióban | 273
a fejünkre nő”. 2015 novemberében Németországban végzett felmérések szerint a
lakosság több mint fele úgy vélte, Merkel rosszul mérte fel a migránsválság hatásait.
Decemberre azonban a kancellár népszerűségvesztése azonban megállt és növekedett azok aránya, akik szerint a német kormány megfelelően kezelte a problémát,
Seehofer pedig revideálta álláspontját.
Az Európai Bizottság 2015. szeptember 9-én nyújtotta be második javaslatcsomagját a válság enyhítése érdekében. A csomag már 120 ezer, sürgősen áttelepítendő
menekült szétosztásáról szólt, elsősorban a három, migrációs nyomásnak leginkább
kitett ország (Görögország, Magyarország, Olaszország) vonatkozásában. Az EB
sürgette, hogy hozzanak létre egy 1,8 milliárd eurós szolidaritási alapot (Trust Fund
for Africa), amely a közös menekültügyi intézményrendszer fejlesztését szolgálja, és
a migrációt kiváltó okokat igyekszik megoldani az afrikai kibocsátó országokban.
A Bizottság megerősítette továbbá a júniusban elfogadott, „biztonságos országoknak”
tekinthető államok listáját (Albánia, Törökország, Macedónia, Bosznia-Hercegovina,
Koszovó, Szerbia), valamint a HotSpot rendszer felállításának ötletét (ellenőrzött
határátkelő pontok), amely a frontországokban kerülne kialakításra szeptemberoktóber, így gyorsítva a menedékügyi eljárásokat.5
2015. szeptember 14-én kezdődött meg az EUNAVFOR Med haditengerészeti
művelet nyílt szakasza, amely előkészítette a földközi-tengeri embercsempészek
és emberkereskedők elleni fellépést és lehetővé tette a gyanús hajók átvizsgálását,
lefoglalását és átirányítását.6 Október 7-én a művelet kezdetét vette „Sophia” néven,
melyet az egyik hajón világra jött újszülött nevéről kapott. Ezzel párhuzamosan az
EU továbbra is a migrációs kihívások hosszú távú megoldásáról beszélt, de a prioritások között szerepelt a tranzitzónák kialakítása az áthelyezések és visszaküldések
meggyorsítása érdekében, valamint a menekültek élelmezésének megoldása az ENSZ
Élelmezési Világprogramjával.
Ekkorra már hatalmas szakadék tátongott a migrációval kapcsolatos, nyugati és
kelet-európai politikai megnyilvánulások között. Míg Merkel, Hollande és más nyugat-európai vezetők a menekültekkel szembeni humánus viselkedésről és az EU-n
belüli szolidaritásról beszéltek, Orbán Viktor magyar miniszterelnök azonnali lépéseket sürgetett és szeptember végén hat pontban foglalta össze a cselekvési tervét:
1. Görögországot engedje át a külső határvédelmét azoknak az európai országoknak, amelyek készek ebben részt venni.
2. kezdeményezni kell a menekültek és a gazdasági bevándorlók szétválasztását
még a schengeni övezet határán kívül.
5
6
Refugee Crisis: European Commission takes decisive action - http://europa.eu/rapid/press-release_
IP-15-5596_en.htm (Letöltés: 2016. 01.22.)
A műveletet a Tanács májusban hagyta jóvá és június 22-én indította el a katonai akció megtervezését,
amely az EUNAVFOR Med elnevezést kapta. http://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/PDF/?ur
i=CELEX:32015D0972&qid=1435825940768&from=EN (Letöltés 2016. 02.01.)
274 | glied viktor – keserű dávid
3. A biztonságosnak tekintett országok listájának európai szinten történő meghatározása. Utóbbival kapcsolatban Orbán szorgalmazta: az uniós tagokat és
tagjelölteket automatikusan tekintsék biztonságosnak.
4. Új pénzügyi források érdekében minden tagállam növelje meg egy százalékkal
uniós befizetését, és csökkentsenek minden kiadást egy százalékkal. Ez három
milliárd eurót jelent egyszázalékonként, és annyiszor kell megismételni, amennyi
pénzre szükség van a krízis kezeléséhez.
5. Kiemelt partnerség kialakítása azokkal az államokkal, amelyek nélkül nem lehet
kezelni a helyzetet, külön megemlítve Törökországot és Oroszországot, melyek
fontos szereplői a szíriai rendezésnek.
6. A kormányfő egy úgynevezett világkontingens, világkvóták létrehozására tett
javaslatot – amit a jövő héten az ENSZ-ben is képviselni fog –, vagyis hogy az egész
világot vonják be a menekültválság kezelésébe. Itt elsősorban az Egyesült Államok szerepvállalása lehet mérvadó, de Kanada és egyes dél-amerikai országok is
jelezték, hajlandók menekülteket fogadni.
A javaslatcsomagot ambivalens fogadtatásban részesítette az európai politika.
Egyértelművé vált, hogy Törökország nélkül nem lehet a válságot megoldani és az is
nyilvánvaló volt, hogy az EU külső határainak megerősítéséhez segítséget kell adni
Görögországnak, Olaszországnak és Magyarországnak. A szeptember közepén felhúzott magyar-szerb kerítés Horvátország és Szlovénia felé terelte a migránsokat, akik
továbbra is tízezrével érkeztek Ausztriába, Németországba és a skandináv országokba.
A nyugati társadalmak alapvetően migránsbarát közhangulatának ősszel bekövetkezett átfordulását érzékelve Angela Merkel és Tusk is amellett foglalt állást,
hogy ez EU-nak helyre kell állítania a külső határai feletti ellenőrzést és ténylegesen
el kell végezni a migránsok regisztrálását, amint azt a schengeni egyezmény előírja,
továbbá hatékonyabb együttműködést sürgettek Törökországgal. A megbeszélésekre
november folyamán került sor. Az EU állam-, illetve kormányfői 2015. november 29-én
találkozón vettek részt a kisázsiai ország vezetőivel. A találkozó fontos lépés volt az EU
és Törökország közötti kapcsolatok továbbfejlesztésében, és a migrációs válság kezeléséhez is nagyban hozzájárult. Az ülést Donald Tusk, az Európai Tanács elnöke vezette.
Törökországot Ahmet Davutoğlu miniszterelnök képviselte. A felek a találkozón közös
cselekvési tervet fogadtak el a szíriai helyzet következtében előállt menekültügyi válság kezelésére. Az EU és tagállamai bővíteni fogják az együttműködést Törökországgal, és jelentős mértékben fokozzák mind politikai, mind pénzügyi szerepvállalásukat.
Az EU vállalta, hogy első lépésben 3 milliárd euró összegben forrást biztosít Törökország számára, így segítve az országot abban, hogy meg tudjon birkózni a jelenleg az
országban tartózkodó nagyszámú szír menekült jelentette kihívással.7
7
http://www.consilium.europa.eu/hu/meetings/international-summit/2015/11/29/ (Letöltve: 2016.10.23.)
migrációs kihívások az európai unióban | 275
2016 elején, a kézirat lezárásának időpontjában a szíriai és iraki rendezés távolról
sem megoldott, tavasszal újabb hatalmas migránshullám érkezett Görögországba és
Macedóniába Törökország és a Földközi-tenger irányából. A balkáni útvonalat februárra azonban fizikai akadályokkal lezárták és Törökország is hatékonyabban kezdte
meg a tengeri útvonalak ellenőrzését. Ennek következtében az érkező migránsok
száma a 2015-ös töredékére esett vissza.
Az Európai Unióban élő bevándorlók
Az Eurostat legfrissebb adatai alapján 2014-ben az EU-28-ak közel 510 milliós lakosságának mintegy 4,1 százaléka harmadik országbeli állampolgár, ami 20,4 millió
fős népességet jelent. Emellett 13,7 millió EU-s állampolgár nem a hazájában, hanem
másik uniós országban lakik huzamosabb ideje, azaz legalább 12 hónapot meghaladóan. A legtöbb külföldi, beleértve az uniós állampolgárokat is, Németországban
(7,7 millió), Spanyolországban (5,1 millió), az Egyesült Királyságban (4,9 millió),
Olaszországban (4,4 millió) és Franciaországban (4,1 millió) él. A fenti öt ország az
EU-ban élő bevándorlók 77 százalékát fogadja be, miközben szintén ez az öt állam
osztozik az Unió népességének 63 százalékán. Amennyiben a külföldön születettek
megoszlását vizsgáljuk, akkor elmondhatjuk, hogy a legtöbb tagországban magasabb a harmadik országbeli migránsok aránya, mint a más EU-s országból érkezett
vándoroké, ez alól csupán Magyarország, Írország, Ciprus, Szlovákia és Luxemburg
képeznek kivételt.8 Ez elmúlt néhány évben az EU-n kívüli országokból származó
bevándorlók aránya stagnál, ami természetesen nem azt jelenti, hogy az EU-ra nehezedő migrációs nyomás alábbhagyott volna, csupán azt, hogy a huzamosabb ideje
az Unióban élő, állandó tartózkodási és/vagy letelepedési engedéllyel rendelkező
külföldiek állampolgárságot kapnak, így a statisztikai felmérésekben már nem migránsként (legfeljebb migráns hátterűként) szerepelnek. 2012-ben például közel 700
ezer, harmadik országbeli személy kapott uniós állampolgárságot.9 Összességében
közel 51 millió olyan személy él az Unió területén, aki más országban született, mint
a jelenlegi lakóhelye. Ebből 33,5 millióan származnak harmadik országból, 17,3
millióan pedig az EU valamely más tagállamából.10 Ezen felül, ha azt vizsgáljuk, mely
EU-n kívüli országokból érkeztek legnagyobb számban az új hazát keresők, akkor
láthatjuk, hogy Törökországból 2,3 millió, Marokkóból 1,9 millió, Albániából 1 millió,
8
9
10
Elérés: http://epp.eurostat.ec.europa.eu/statistics_explained/index.php/Migration_and_migrant_population_statistics (Letöltve: 2014.08.20.)
A legnagyobb számban marokkóiak (59 ezer fő), törökök (53 ezer fő), indiaiak (37 ezer fő), ecuadoriak
(29 ezer fő) és irakiak (27 ezer fő) kaptak állampolgárságot 2012-ben.
Elérés: http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/e-library/docs/infographics/immigration/migrationin-eu-infographic_en.pdf (Letöltve: 2014.08.20.)
276 | glied viktor – keserű dávid
Kínából 750 ezer, Algériából pedig közel 600 ezer migráns él az Unió területén11
(Desiderio–Weinar, 2014).
Amennyiben csak a fekete kontinensről az EU-ba irányuló migrációt vizsgáljuk,
megállapíthatjuk, hogy a szubszaharai Afrikából származó migránsok a második
világháborút követő első évtizedekben főként a nehézkes közlekedés, illetve a nagy
földrajzi távolságok miatt csak korlátozott számban érkeztek Európába és ÉszakAmerikába, kivándorlásuk a Maghreb országokból Európába irányuló nagyarányú,
szakképzetlen munkaerő migrációjával összehasonlítva elenyészőnek volt mondható.
Abban az időben egyedül a Zöld-foki Köztársaságból és Nyugat-Mali térségéből származó személyek csatlakoztak az alacsony képzettségű észak-afrikai migráns munkavállalók Nyugat-Európába irányuló vándorlásához (De Haas, 2007). 1980 óta azonban
ugrásszerűen megnőtt a nyugat-afrikai térségből kiinduló bevándorlás Európába, s
ezzel párhuzamosan az azóta eltelt évtizedekben jelentősen emelkedett az Európai
Unióban élő afrikaiak száma. A Nemzetközi Migrációs Szervezet (IOM) és az Eurostat
felmérései szerint számuk mintegy 4–4,6 millióra tehető. Ez elsősorban a közlekedés
fejlesztésével, az alacsonyabb útiköltséggel, valamint a gyarmati időszakból fennmaradt kulturális, gazdasági és társadalmi kapcsolatokkal magyarázható (Keserű
– Radics, 2011). Az IOM adatai szerint közel kétharmaduk még mindig észak-afrikai
(algériai, marokkói és tunéziai), csupán kisebb, bár egyre növekvő részük érkezik
Afrika szubszaharai térségeiből. A Szaharától délre eső területekről kiinduló migránsok körében messze a nyugat-afrikai bevándorlók alkotják a legnagyobb csoportot,
azon belül is a legtöbben Ghánából, Nigériából és Szenegálból érkeztek az EU-ba. Míg a
frankofón és luzofón országokból a különleges társadalmi-kulturális (poszt)koloniális
kapcsolatok miatt elsősorban Franciaországba és Portugáliába vándorolnak, addig a
korábbi angolszász gyarmati területekről származó migránsok nagyobb rugalmasságot mutatnak a célország kiválasztásában (Kohnert, 2007; IOM, 2013).
A szakirodalom és a sajtó gyakran foglalkozik az elöregedő Európa kérdésével. Valóban nem elhanyagolható tényező, hogy a korfát tekintve a bevándorlók átlagéletkora jóval
alacsonyabb, mint a befogadó országoké. Az Unióban az elmúlt évtizedben tapasztalható
évi két milliós népességnövekedés mintegy 80 százaléka a bevándorlás következménye.
A gondot az okozza, hogy egyre nagyobb számú és egyre távolabbi országok a kibocsátók,
ezáltal az onnan érkező bevándorlók a befogadó társadalmakból egyre inkább kirínak.
Az Európai Bizottság azon az állásponton van, hogy a bevándorlók, főként az európai társadalom elöregedésére tekintettel – hiszen nagyrészt fiatal, munkaképes korú, aktív felnőttekről van szó – jelentősen hozzájárulhatnak az Unió gazdaság működéséhez (Mohay,
2011). Az EU népességének átlagéletkora 43 év, ezzel szemben a migránsoké mindössze
11
Elérés: http://epp.eurostat.ec.europa.eu/cache/ITY_OFFPUB/KS-SF-11-024/EN/KS-SF-11-024-EN.PDF és
http://epp.eurostat.ec.europa.eu/cache/ITY_OFFPUB/KS-SF-12-031/EN/KS-SF-12-031-EN.PDF (Letöltve:
2014.08.20.)
migrációs kihívások az európai unióban | 277
35 év, ez pedig szignifikáns különbség. Hiába hangsúlyozzák a tagállami vezető politikusok, hogy nincs, vagy csak korlátozottan van szükség bevándorlásra, a tények mást
mutatnak. Amennyiben a jelenlegi tendenciák folytatódnak (nem számolva a növekvő
munkaerőigénnyel és az Unió további bővítésével), úgy a következő évtizedekben fenntartható az EU 510–520 millió fős lakossága, amely bevándorlás nélkül 2060-ra csupán
430 millió főre apadna. Ez pedig, a nemzetközi népesedési trendeket figyelve, további
társadalmi-gazdasági és nem utolsó sorban (biztonság)politikai lemaradást és hátrányt
okozhat az Uniónak a 21. századot uraló globális erőtérben és versenyben.
A bevándorlás tendenciái néhány tagállam példáján
Az utóbbi két-három évtizedben olyan új EU-s térségek iránt is megnőtt a letelepedni
szándékozók érdeklődése, mint Dánia, Olaszország és Görögország, emellett pedig
jelentősen átalakult a nagyvárosok lakosságának összetétele. Napjainkban Amszterdam, Rotterdam, Marseille lakosságának több mint negyedét alkotják külföldi
származásúak, illetve etnikai kisebbségek, és arányuk 2020-ra várhatóan meghaladja az 50 százalékot (Liddle, 2007). Emellett az Európai Unió 2004-es és 2007-es bővítésével az új, korábban kommunista közép-kelet-európai tagállamok is potenciális
célországokká váltak, illetve válhatnak a jövőben. Azonban fontos megjegyezni, hogy
a 2010-es évek közepén ezen országok még mindig inkább tranzitországnak, mintsem befogadó társadalomnak számítanak, bár az utóbbi években némiképp növekvő
migrációs nyomással kell szembenézniük, hiszen az Unió külső határát alkotják.
A migráció komplexitását – melyet később részletesen is bemutatunk – jól mutatja,
hogy a dél-európai országokba érkező irreguláris migránsok számos regularizációs
folyamaton estek át, több esetben kaptak amnesztiát, így sokan státuszukat tekintve
teljes jogú legális bevándorlókká váltak. Olaszország és Spanyolország óriási erőfeszítéseket tesz a bevándorlók beilleszkedésének érdekében, ezek fókuszában a szélesebb értelemben vett társadalmi integráció mellett kifejezetten a munkaerőpiaci
érvényesülésük áll. Az intézkedések az „őslakosok” körében a szolidaritást és toleranciát szorgalmazzák, miközben a migránsoknak szélesebb társadalmi részvételt
és munkát igyekeznek biztosítani, azt is bizonyítandó, hogy az illegális toborzást
és foglalkoztatást háttérbe szoríthatja egy hatékony munkaerő-piaci stratégia.
Olaszországban a megfizethető lakás biztosítása is fontos kérdés, hiszen a sikeres
munkaerő-piaci integráció egyik sarokköve a legális lakhely, ezért több helyi módszert is kifejlesztettek a bevándorlók lakhatásának támogatására. A dél-európai
országok számára jelentős kihívást jelentenek a feketén foglalkoztatott migránsok;
ezek többsége a mezőgazdaságban és háztartási alkalmazottként dolgozik (Keserű –
Radics, 2011). A spanyolországi Lleida tartományban (Katalónia) a gazdák egyesülete
innovatív modellt fejlesztett ki az ideiglenes bevándorlók számára foglalkoztatásuk
minőségi garanciáinak megteremtése érdekében. A kisvállalkozók egymás közt
koordinálják a munkafolyamatokat és javítják munkakörülményeket, állást, képzést
278 | glied viktor – keserű dávid
és szociális támogatást biztosítanak a migránsoknak. A program további előremutató eleme, hogy a gazdák a kibocsátó országokban fejlesztési projekteket és vezetői
tréningeket támogatnak. Azzal, hogy állandó kapcsolatot ápolnak a kibocsátó ország
érintett településével, szabályozzák a munkaerő-utánpótlást, miközben a kivándorlók
származási közösségeiben uralkodó körülményeken is javítanak. Számos településen
nemcsak a foglalkoztatást, hanem önálló vállalkozások létrehozását is ösztönzik. Egy
2006-os felmérés megállapította, hogy Olaszországban a vállalkozások számának
gyarapodása főként a bevándorlók alapította vállalkozásoknak köszönhető. Az ebben rejlő lehetőségeket a kereskedelmi kamara is felismerte, és lelkesen támogatja a
migráns vállalkozások szaporodását (OECD, 2006).
Németország
Kezdjük mindjárt az EU legnépesebb és gazdaságilag vezető államával. Közel 82
milliós lakosságával Németország a világ 15. legnépesebb országa, de Európában
éppen Németországban az egyik legalacsonyabb a természetes népszaporulat. Az
„Európa motorjának” számító német gazdaság a csökkenő munkaerő-kínálat miatt
egyre inkább a bevándorlókra támaszkodik. A németek azonban a franciáktól és az
angoloktól eltérően a bevándorlás egy sajátos módját támogatják. A multikulturális
és asszimilációs politikáktól eltérően a második világháborút követően a szárnyaló
nyugatnémet ipar a munkaerőhiányt vendégmunkások alkalmazásával igyekezett
orvosolni. Az első munkerőexportot lehetővé tevő kétoldalú megállapodást Olaszországgal kötötték (1955-ben), melyet a hatvanas években további egyezmények
követtek Görögországgal (1960), Törökországgal (1961), Marokkóval (1963), Portugáliával (1964), Tunéziával (1965) és Jugoszláviával (1968) (Mühe–Schiffauer,
2012). E szerződések több százezer munkás előtt nyitották meg a munkavállalás
lehetőségét az akkori NSZK-ban. A török vendégmunkások száma már a ’70-es évek
elejére megközelítette az egymillió főt. Időközben a szabályok lazulása miatt a bevándorlóknak csak kisebb hányada tért vissza szülőhazájába, az egykori szocialista
országok demokratizálódása és a délszláv háborúk következtében pedig tovább nőtt
számarányuk (Borkert–Bosswick–Heckmann–Lüken-Klaßen, 2007). 2014-ben már
7 millió külföldi állampolgárt regisztráltak Németországban, de az ország lakosságának 15,6 százaléka részben vagy egészben külföldi felmenők leszármazottja.
A legnagyobb számban a török állampolgárok, illetve törökök leszármazottai
(2,4 millió) vannak jelen, őket követik az EU-s lengyelek (1,3 millió) és az oroszok
(1 millió), valamint a szintén uniós olaszok (730 ezer), illetve a harmadik országbeli,
köztük szerb és montenegrói (316 ezer) bevándorlók12 (Bendel, 2014).
12
Emellett számos afrikai és ázsiai migráns él Németországban, ők elsősorban Marokkóból (64 ezer),
Tunéziából (24 ezer), Ghánából (23 ezer), illetve Vietnámból (91 ezer), Indiából (50 ezer), a Fülöpszigetekről (20 ezer), Kínából (87 ezer) és Japánból (30 ezer) érkeztek.
migrációs kihívások az európai unióban | 279
A németországi migráció általános helyzete a fővárosban is leképeződik, napjainkban Berlin közel 250 ezer török állampolgárságú, illetve származású migránsnak
ad otthont, akik így Törökországon kívül a legnagyobb török közösséget alkotják
a világon. A bevándorlók főként a Kreuzberg, Neukölln, Weeding és Mitte nevű
külvárosi kerületekben, laknak. Neukölln 310 ezres lakosságának 40 százaléka,
azaz 121 ezer ember nem német állampolgár vagy migráns háttérrel rendelkezik.
Berlin-Neukölln kerület tagja az Európai Tanács és az Európai Bizottság által életre
hívott „Interkulturális Városokért” nevű kísérleti projektnek, amelynek célja, hogy
a kulturális sokszínűséget, a kisebbségek és bevándorlók integrációját erősítse,
valamint új ötleteket és gyakorlatokat valósítson meg ezen a téren. A rendszerváltást
követő két évtizedben ugrásszerűen megemelkedett a volt szovjet tagköztársaságok
valamelyikéből, illetve az afrikai kontinensről a fővárosba áramló migránsok száma.
Berlin lakosságának 13,5 százaléka, tehát 459 ezer ember külföldi állampolgár, akik
összesen 190 országból érkeztek. Több mint 25 olyan ország nemzetiségei élnek Berlinben, akiknek számaránya megközelíti vagy meg is haladja a 10 ezer főt.
Németország új bevándorlási törvénye 2005 óta hatályos. Bár maguk a szabályok
nem változtak meg gyökeresen, a jogszabállyal Németország története során először
ismerte el hivatalosan, hogy „bevándorlási célország”. A képzett munkaerő és a
tudományos fokozattal rendelkezők bevándorlását megkönnyítették, de a képzetlen
munkaerő előtt igyekeztek lezárni a határokat. A mai Német Szövetségi Köztársaság
területén három jogcímen tartózkodhatnak bevándorlók: vízummal (maximum
90 napos érvényességgel), tartózkodási engedéllyel vagy letelepedési engedéllyel.
A munkavállalási engedély ezekhez kapcsolódik, és azoknak a külföldieknek adható,
akik valamely engedélytípus kategóriájába besorolhatóak (pl. nagy szaktudást
igénylő hiányszakmák esetén), vagy igazolni tudják, hogy foglalkoztatásuk a közérdeket szolgálja. 2007-ben és 2009-ben módosították az állampolgársági törvényt:
az első módosítás az uniós irányelvek végrehajtásának megfelelően harmonizálta az
állampolgársági tesztet és a nyelvi feltételeket, a második pedig öt évben szabja meg
az állampolgárság visszavonhatóságát, ha utólag csalásra, illetve a félrevezetésre
derülne fény (Mühe–Schiffauer, 2012). A német bevándorlási szabályok fokozatosan
szigorodnak. A 2014 nyarán elfogadott reform szerint uniós, de nem német állampolgár legfeljebb fél évig tartózkodhat az országban hivatalos munkahely nélkül.
Olaszország
Más dél-európai országokhoz hasonlóan Olaszország is kibocsátó ország volt egészen
a nyolcvanas évek közepéig. Ez csak az 1973-as olajválság után változott meg, amikor
a nyugat-európai országok fokozatosan bezárták kapuikat a szakképzetlen bevándorlók előtt. 1986 és 2002 között jelentősen megemelkedett az Itáliába bevándorolt
külföldiek száma. Napjainkban a 60 milliós Olaszországban 3 millióra tehető az EU-n
kívülről származó, legálisan ott tartózkodók száma, ők a lakosság mintegy 5 száza-
280 | glied viktor – keserű dávid
lékát alkotják. Ezen felül további 1,2 millió külföldi EU-s állampolgár él az országban
(Borkert–Bosswick–Heckmann–Lüken-Klaßen, 2007).
A migráció komoly társadalmi feszültségeket generált a politikailag egyébként
is instabilnak mondható Olaszországban. A kilencvenes években nagyszámú
albán, szerb, török és román érkezett, általában alacsonyan fizetett állásokba. Az
Olaszországba vándorlók többnyire 20 és 40 év közötti fiatalok, akik elsősorban
gazdasági érdekből, munkát keresve érkeztek. Olaszország erősen vonzza az illegális
migránsokat is, akik a hosszú tengeri határszakaszok nehéz ellenőrizhetőségét használják ki. Az olaszok az illegális migráció kezelésében előszeretettel alkalmazzák
az amnesztia intézményét, az illegális migránsoknak legális tartózkodásra jogosító
okmányokat biztosítanak, így segítve sikeres integrációjukat. A kormányzat eddig öt
alkalommal, 1990-ben, 1995-ben, 1998-ban, 2002-ben és 2011-ben hirdetett amnesztiát.
Az ország első bevándorlási törvényét 1986-ban fogadták el, de a migránsok integrációját érintő szisztematikus gyakorlati lépéseket csak 1998-ban, az úgynevezett
„Turco-Napolitano” törvénnyel tettek. A jogszabály a nyelvi és kulturális különbségek tiszteletben tartását hangsúlyozta, valamint a migránsok beilleszkedését segítő
konzultatív testületeket hozott létre (Uo.). Az olasz integrációs politika végrehajtása
nem centralizált, a hatáskörök megoszlanak a minisztériumok, alsóbb igazgatási
intézmények és regionális hatóságok között. Több kutató szerint viszont éppen a
decentralizáció okozza a beilleszkedést célzó intézkedések eredménytelenségét.
Az olasz migrációs szabályozást 2002-ben módosította az úgynevezett „Bossi-Fini”
törvény, amely kvótarendszert állított fel. A törvény korlátozta az EU-n kívüli
országokból érkező álláskeresők beutazását, ahhoz érvényes munkaszerződés meglétét követelte meg. Utóbbiak addig tartózkodhatnak az országban, amíg van állásuk,
munkahelyük elvesztése esetén hat hónapon belül új állást kell találniuk, ha maradni
akarnak. Emellett a jogszabály megerősítette a regionális hatóságok szerepét a migráció kezelésében (Ambrosini – Caneva, 2012).
E szociális és integrációs intézkedések célja az illegális migráció méreteinek
csökkentése volt. Végül 2006-ban 170 ezerre növelték a harmadik országbeliek munkavállalási célú beutazására vonatkozó kvótát. A szigorító intézkedéseket főként
az egyre nagyobb (észak)-afrikai menekülthullám és az EU bővítése magyarázza.
A kétezres években az olasz kormány többször is változtatta a kvótákat, szigorította
a bevándorlási szabályokat és kísérletet tett az országban illegálisan tartózkodók
hazaküldésére. A Berlusconi-kabinet több romatábort számolt fel Róma és Nápoly
környékén. A felmérések szerint a lakosság támogatta a szigorításokat, ugyanis
közvélemény-kutatások alapján az olaszok 45 százaléka szerint a migráció komoly
problémákat okoz.
Az olaszországi migránsok többsége Albániából, Romániából, Marokkóból, a
Fülöp-szigetekről és Ukrajnából érkezett, de sokan jöttek Ecuadorból, Kolumbiából
és Brazíliából is. A muszlimok száma 1,2 millióra, míg a keresztényeké 1,8 millióra
migrációs kihívások az európai unióban | 281
rúg (Ambrosini–Caneva, 2012). A bevándorlók 87 százaléka az északi és középső
országrészben él. Ezzel magyarázható, hogy az albánok körében népszerű tengeri
belépési pontként szolgáló Bari 325 ezres lakosságának csupán 1,5 százaléka külföldi,
ugyanis a vándorok jelentős része a gazdaságilag fejlettebb északi tartományok felé
igyekszik. Eltérően a magyar helyzettől a bevándorló közösségek Itáliában nem a
fővárosban koncentrálódnak.
Olaszországban 700 ezer olyan migráns él, akinek van szavazati joga. Már pártot is
alapítottak „Új olaszok” néven. Az idegengyűlöletről főként az észak-afrikai muszlim
bevándorlók panaszkodnak, azt állítva, hogy az olaszok rájuk akarják kényszeríteni
saját kultúrájukat. Közel 466 ezer albán él Olaszországban, amely sokuk számára
ugródeszka az Egyesült Államok felé, ahonnan azonban sokan mégis inkább visszavagy hazatérnének, semmint hogy örökre letelepedjenek a tengerentúlon.
Dánia
Az 5,5 millió lakosú ország lakosságának 9,8 százaléka migráns, vagy ilyen gyökerekkel rendelkezik, ebből 6,6 százalék harmadik országbeli állampolgár. A bevándorlók
a legkülönbözőbb politikai és kulturális háttérrel rendelkeznek, ez pedig az erősen
homogén dán társadalmat jelentős kihívások elé állítja. Muszlim vallású bevándorlók
egyaránt érkeznek Törökországból, Iránból, Irakból, Egyiptomból, Pakisztánból
és Libanonból. A Mohamed-karikatúrák (2005) miatt kirobbant botrány ellenére,
amikor egy dán újság vicces rajzokat közölt a Prófétáról, az ország toleránsként
tekint önmagára. A bevándorlás főként a dán fővárost érinti. Koppenhága 550 ezres
lakosságának 21 százaléka migráns hátterű (7 százaléka valamelyik nyugati országból, 14 százaléka pedig fejlődő országból érkezett), ami jelentős többletet jelent
mind az országos, mind az európai uniós átlaghoz képest.13 Dánia az elsők között,
Svédország és Írország után biztosított a külföldi állampolgároknak szavazati jogot
a helyi önkormányzati választásokon. Bár korábban a dán állampolgárságot a jus
sanguinis14 élvéhez kötötték, a bevándorlók leszármazottai már 1776-tól automatikusan megkapták a dán állampolgárságot, aminek megadását azonban 1976-tól
bejelentett lakcímhez, 1999-től pedig megfelelő életkörülmények meglétéhez kötötték. Ezt a gyakorlatot szüntette meg a 2004-es állampolgársági törvény, eszerint a
migránsok vagy leszármazottaik csak honosítási kérelemmel folyamodhatnak dán
állampolgársághoz (Jensen–Nielsen–Brænder–Mouritsen–Olsen, 2012). A honosításhoz szükséges tartózkodási időt 7-ről 9 évre emelték, és kizárták a kérelmezők közül
azokat a bevándorlókat, akik az igénylést megelőző öt évben hat hónapnál hosszabb
ideig részesültek szociális segélyben, vagy adótartozásuk volt. A kérelmezőnek egy
13
14
Dániában a legnépesebb nem EU-s bevándorlói csoportokat a törökök (32 ezer), irakiak (21 ezer),
bosnyákok (18 ezer), libanoniak (12 ezer) és pakisztániak (11 ezer) alkotják.
Vér szerinti állampolgárság. Egy állam állampolgárságát tehát megkaphatja az, akinek legalább az
egyik szülője az adott állam polgára.
282 | glied viktor – keserű dávid
integrációs szerződést is alá kellett írnia, és szigorú nyelvi, illetve állampolgársági
teszten kellett részt vennie, ahol is a dán kultúráról, történelemről és társadalomról
kapott kérdéseket. Az állampolgársági törvényt legutóbb 2014-ben módosították.
Ez elismeri a kettős állampolgárságot, a bevándorlókat a 2015 nyarán életbe lépő
jogszabály már nem kötelezi anyaországuk állampolgárságának feladására, ha dán
állampolgárságot nyernek. A törvény lehetővé teszi, hogy akik korábban a dán honosítás megszerzése miatt kényszerültek lemondani szülőhazájuk állampolgárságáról,
utólag visszaszerezhessék azt.15
Svédország
A letelepedni vágyók számára elsősorban a svéd jóléti állam és a magas életszínvonal
vonzó. Ám nem volt ez mindig így, a 19. század végén, 20. század elején mintegy 1,3 millió svéd emigrált az Egyesült Államokba jobb élet reményében. A népességrobbanás
és a sorozatos alacsony termésátlagok következtében elsősorban az elszegényedett
vidéki lakosság vándorolt ki a közép-nyugati amerikai államokba, ahol olcsón lehetett
termékeny földterületekhez jutni. A nagymérvű kivándorlás veszélyeit felismerve a
svéd kormány a 20. század elején nagyarányú szociális és oktatási programokba kezdett. Ennek hatására a 1920-as évekre gyakorlatilag megszűnt a kivándorlás. E szociálpolitika későbbi folytatása a „Millió program” volt, ennek keretében az állam 1965től 1974-ig közel 1 millió új lakást épített polgárainak. E programoknak, valamint
a második világháborút követő általános gazdasági fellendülésnek köszönhetően az
1950-es és 1960-as évek fordulóján indult meg nagyarányú bevándorlás. A szociális
intézkedések keretében csökkentették a heti munkaórák számát is. így hirtelen többletkereslet keletkezett a munkaerőpiacon, a svéd vállalatok pedig aktívan kezdték toborozni a külföldi, akkoriban még főként európai munkásokat. A skandináv államok
az 1950-es években egymással is megállapodást kötöttek a szabad munkavállalásról.
Ezek értelmében a megállapodásban résztvevő országba érkező bármely legális
munkavállaló dolgozhatott a többi északi országban is. Fontos feltétel volt azonban,
hogy a munkavállalónak már érkezése előtt be kellett szereznie a bármely svéd nagykövetségen igényelhető munkavállalási és tartózkodási engedélyt. Akinek ilyen nem
volt, kiutasíthatták az országból. A szinte korlátlan bevándorlás 1967-ig folytatódott,
amikortól Svédország erőteljesen szűkíteni kezdte a bevándorlás lehetőségeit, és a
hetvenes évek közepére gyakorlatilag meg is szűnt a vendégmunkások beáramlása.
Ettől kezdve az ország egy más típusú vándorlás célországává vált. Egyre nagyobb
számban érkeztek menekültek főként Szomáliából, a Balkánról és a Közel-Keletről
(Roth–Hertzberg, 2012). Az elmúlt fél évszázadban a bevándorlásnak köszönhetően
folyamatosan nőtt az ország népessége, ami az alacsony népszaporulattal párosulva
15
Elérés: http://cphpost.dk/news/dual-citizenship-approved-by-danish-parliament.9774.html (Letöltve: 2014.08.20.)
migrációs kihívások az európai unióban | 283
egyre inkább egy multikulturális ország kialakulásához vezetett. Az Eurostat becslése szerint Svédországban már 1,3 millió külföldön született személy él, ez a teljes
lakosság mintegy 14 százaléka. A bevándorlók kétharmada az Európai Unión kívüli
országból, fennmaradó harmaduk pedig más EU-tagállamból származik. A külföldi
állampolgárok száma 560 ezer fő (6,4 százalék), melyből 300 ezer fő harmadik országbeli személy.16
Migrációt érintő politikai dokumentumok
A konkrét adatok és az ismertetett trendek kapcsán mindenkor fontos tisztázni, legális vagy illegális migrációról van-e szó az adott esetben. Legális migráció során az
egyének a szükséges okmányok birtokában vándorolnak egyik államból a másikba,
illegális migráció esetén pedig ezek hiányában kelnek útra. Az illegális bevándorlók
gyakran átszöknek a határokon, sokszor valósul meg embercsempészet, sőt azzal
összefonódva emberkereskedelem is (Karoliny–Mohay, 2010). A migráció legális
vagy illegális voltának kérdése abból adódik, hogy az államok meghatározhatják, milyen körülmények fennállása esetén engedélyezik a külföldiek számára a területükre
való belépést és ott-tartózkodást, illetve, milyen esetekben távolítható el a külföldi az
államterületről (Bruhács, 1999). Jelen tanulmány a legális migránsok és illegális migránsok halmazából csak az előbbivel foglalkozik, bár a két csoport az EU-ba irányuló
migráció tekintetében nem minden esetben különül el élesen. Lényeges elemként a
Tamperei Program (1999–2004) is kimondja, hogy a legális és az illegális migráció
csak együtt kezelhető megfelelő módon, mivel a legális bevándorlással kapcsolatos
politika sikere nagyrészt az illegális migráció elleni küzdelem hatékonyságától függ.
Továbbá az Európai Tanács által 2004. november 4–5-én elfogadott Hágai Program
(2005–2009)17 megállapítja, hogy a migráció területén átfogó megközelítés szükséges,
amely átfogja a migráció valamennyi szakaszát, figyelembe veszi a migráció kiváltó
okait, a belépési és befogadási politikákat, valamint a beilleszkedési és visszatérési
politikákat is (Keserű, 2011). A Hágai Programban visszatükröződik a felismerés,
hogy a legális migráció fontos szerepet fog játszani a tudásalapú európai gazdaság
megerősítésében. Az Unió igyekszik vonzóbbá válni a magasan képzett bevándorló
munkaerő számára, ezért a Tanács elfogadta a harmadik országbeli polgárok magas
szintű képzettséget igénylő munkavállalás céljából történő belépésének és tartózkodásának feltételeiről szóló 2009/50/EK irányelvet, az ún. „kék kártya-irányelvet”.18
16
17
18
Elérés: http://epp.eurostat.ec.europa.eu/cache/ITY_OFFPUB/KS-SF-11-034/EN/KS-SF-11-034-EN.PDF
(Letöltve: 2014.08.20.)
Hágai Program – A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének erősítése az Európai Unióban. (HL
C 53., 2005.3.3., pp. 1-14.)
A Tanács 2009/50/EK irányelve a harmadik országbeli állampolgárok magas szintű képzettséget igénylő
munkavállalás céljából való belépésének és tartózkodásának feltételeiről. (HL L 155., 2009.6.18., pp. 17-29.)
Elérés: http://eur-lex.europa.eu/legal-content/HU/TXT/PDF/?uri=CELEX:32009L0050&from=HU (Letöltve: 2014.08.20.)
284 | glied viktor – keserű dávid
Az irányelv célja, hogy a magas képzettséget igénylő munkavállalás céljából érkező
harmadik országbeli polgárok három hónapnál hosszabb időtartamú befogadásának
és mozgásának elősegítésével hozzájáruljon a munkaerőhiány megoldásához, és
fenntartsa az Unió versenyképességét és gazdasági növekedését (Töttős, 2014). Ezzel
összefüggésben a 2008-as francia EU-elnökség idején elfogadott Európai Bevándorlási és Menekültügyi Paktum a magasan képzett munkavállalók beáramlásának
elősegítését támogató migrációs politikák kidolgozására hívta fel a tagállamokat.
A kutatók és diákok befogadását és mozgásuk megkönnyítését célzó lépéseket kell
tenniük, amelyek egyúttal csökkentik az ideiglenes vagy körkörös migrációval az
agyelszívás káros hatásait. A Paktum a harmadik országok felé partneri viszony
kialakítását és erősítését is célozza. Már nemcsak a klasszikus fejlesztéspolitikai
eszközök alkalmazására koncentrál, hanem az ideiglenes és a körkörös migrációt
előtérbe helyezve a kibocsátó országokkal kialakítandó új együttműködési formákban rejlő lehetőség kihasználását javasolja (egészségügyi, szakképzési, oktatási és
foglalkoztatáspolitikai fejlesztések). Leszögezi, hogy a migrációnak be kell épülnie az
Európai Unió kül- és fejlesztéspolitikájába (Wetzel, 2011).
Fontos kiemelni, hogy a Paktum politikai természetű dokumentum, nem jogilag
kötelező norma. A Paktum a 2009-ben elfogadott, 2010–2014-es időszakra irányuló
Stockholmi Program – ugyancsak politikai dokumentum – vonatkozó részeinek
alapját képezte. A migráció és a menekültügy kapcsán a Stockholmi Program19 is a
felelősségvállalás, a szolidaritás és a partnerség Európájáról beszél. A Stockholmi
Program szerint olyan átfogó és fenntartható európai migrációs és menekültügyi
politikai keret kidolgozása szükséges, amely a szolidaritás jegyében megfelelően és
proaktív módon képes kezelni a migrációs áramlásban tapasztalható ingadozásokat,
és megoldani az Unió déli és keleti külső határain tapasztaltakhoz hasonló (krízis)
helyzeteket. A dokumentum szerint növelni kell a bevándorlási politika és más uniós
szakpolitikák közötti koherenciát, különösen a külpolitika, a fejlesztési politika, a
kereskedelmi, a foglalkoztatási, az egészségügyi és az oktatási politika területén. Az
Európai Bizottság elkészítette a Stockholmi Program végrehajtásáról szóló cselekvési tervet. A bizottsági ütemtervben szerepel többek között egy határregisztrációs
rendszer létrehozása, számos már hatályos uniós norma (pl. a Vízumkódex) végrehajtási hatékonyságának nyomon követése, és szükség szerinti felülvizsgálata, a harmadik országokkal folytatott migrációs párbeszéd erősítése, és az EU migrációval
kapcsolatos általános irányelveinek fejlesztése, az együttműködés bővítése az EU-n
kívüli országokkal (Mohay, 2011).
19
A Stockholmi Program – A polgárokat szolgáló és védő, nyitott és biztonságos Európa. (HL C 115.,
2010.5.4., pp. 1-38.)
migrációs kihívások az európai unióban | 285
A legutóbbi EU-elnökségek migrációs politikái a jövőre nézve
A litván elnökséget megelőzően a 2013 januárjában induló ötödik „eutriót”20 kezdő ír
elnökség kiemelkedő eredménye a Közös Európai Menekültügyi Rendszer második
fázisának létrehozásához szükséges jogszabályokról történő megegyezés az Európai
Parlamenttel. Ez a tagállamok számára közös anyagi és eljárási szabályokat irányoz
elő a nemzetközi védelem alatt álló személy jogállásának elnyerésére irányuló kérelmek elbírálásában, az ilyen személyek közelebbi státuszaira (menekült, oltalmazott),
valamint az ilyen kérelem elbírálásában illetékes tagállamok meghatározására vonatkozóan. A rendszer számos fontos elemét már korábban elfogadták, a menekültügyi eljárási irányelv, az EURODAC rendelet, a befogadási irányelv és dublini rendelet
tervezetéről azonban csak az ír elnökség alatt született megegyezés. Fontos lépés
volt a Schengeni Információs Rendszer második generációjának (SIS II) 2013. áprilisi
elindítása, amely megkönnyíteni hivatott schengeni térségen belüli szabad mozgást
és növelni annak biztonságát (Balleix, 2014).
A bel- és igazságügyi együttműködés fontos eleme, hogy a litván elnökség alatt
megállapodás született a vízumliberalizáció felfüggesztését (és hatékonyabb vízumviszonossági lépéseket) lehetővé tevő dossziéról, a határok átlépésekor vízumkötelem alá
eső, illetve az alól mentesülő harmadik országok felsorolásáról szóló rendelet módosításáról. Ennek eredményeként 2014-től új jogi eszköz épült be az uniós vízumpolitikába.21
Az Európai Bizottság legújabb megállapításai
A Bizottság megállapította, hogy Európa egy globalizált és összefonódó világ része,
ahol a nemzetközi mobilitás fokozódására lehet számítani. A versenyképesség biztosítása érdekében, az EU-nak – figyelemmel a népesség elöregedésére és a szűkülő
munkaerő-kínálatra – ki kell aknáznia a migrációban rejlő lehetőségeket. A Bizottság
javasolja a más szakpolitikai területekkel (pl. a kereskedelempolitikával) együttesen
érvényesülő szinergiák kiaknázását, a szolgáltatásokat nyújtó magasan képzett
szakemberek rövid távú mozgásának lehetővé tételét, valamint vállalkozásokkal és
a szakszervezetekkel folytatott párbeszédet a munkaerőmigráció iránti igényekről.
Elő kell mozdítani a külföldi képesítések és szakismeretek elismerését, a migránsok
hatékonyabb munkaerő-piaci és szociális integrációját a fogadó társadalomba, és
szilárdítani kell integráció iránti elkötelezettséget (Balleix, 2014).
Az EU-nak, amikor eleget tesz menekültügyi kötelezettségeinek, szolidaritásról és
valamennyi tagállam közös felelősségvállalásáról kell tanúságot tennie. Az új közös
menekültügyi szabályok koherens és hatékony végrehajtására van szükség. Biztosítania kell, hogy a nagy menekültügyi nyomás időszakaiban is számítani lehessen a segít20
21
Az EU Trió három tagból áll, az Európai Unió Tanácsának megelőző, aktuális és a következő soros
elnökéből. Ezáltal a döntéshozatal folyamatosságát igyekeznek biztosítani az EU-ban.
Elérés: http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2014-0169+0+
DOC+XML+V0//HU (Letöltve: 2014.08.20.)
286 | glied viktor – keserű dávid
ségnyújtásra. Az ötletek között szerepelt – a szolidaritás egyik példájaként pl. Ukrajna
kapcsán – a nemzetközi védelem alatt állók áttelepítése, a menedékkérelmek közös
feldolgozása, vészhelyzetben a befogadási helyszínek összevonása. Az EU-nak fokoznia
kell a letelepítésre irányuló törekvéseit, mérlegelnie a védelmet kérők számára legális
bevándorlási csatornák megnyitását, a humanitárius vízumokra vonatkozó összehangolt megközelítést. E belügyi kérdéseket be kell ágyazni az EU külpolitikájába, hogy
lehetővé váljon az uniós szintű migráció-szemlélet fejlesztése, a bevándorlók harmadik
országnak minősülő származási és tranzitországaival folytatott együttműködés erősítése, és a migrációpolitika valamint más uniós szakpolitikák szinergiája.
Az új schengeni rendszer képes biztosítani, hogy az Unión belül az európai polgárok
és gazdasági szereplők ki tudják aknázni a határellenőrzés-mentes forgalom előnyeit.
A legálisan utazók lehetőségeinek javítása, az EU vízumpolitikájának korszerűsítése
és az intelligens határellenőrzés hozzájárul ahhoz, hogy a schengeni térség vonzóbb
úti céllá váljon harmadik országbeli jóhiszemű utazók számára, miközben a térség
magas-szintű biztonsága változatlan marad.22
Intelligens határok
Az úgynevezett intelligens határellenőrzési csomag (smart border management) célja
az EU-ba utazó külföldieket érintő határellenőrzési eljárások gyorsítása, könnyítése
és hatékonyabbá tétele. A csomag a tervek szerint a „regisztrált utas programból”
(RTP – registered travellers programme) és a határregisztrációs rendszerből (EES
– entry-exit system) és a schengeni határellenőrzési kódex módosításából áll majd.
Ezek a jövőben könnyítik a gyakran beutazó harmadik országbeli állampolgárok
számára a schengeni határok átlépését, és javítják a külső határok biztonságát.
Az ír elnökség idején kezdődött meg a javaslatok tárgyalása a tanácsi munkacsoporti
szintjén. A litván elnökség kifejezett prioritásai közé tartozott a külső határigazgatás
megerősítése. Ezt szolgálta az „intelligens határok” csomag megvitatása, de mind a
határregisztrációs rendszer, mind a „regisztrált utas program” körül koncepcionális
nézeteltérések alakultak ki. A Bizottság az „intelligens határok csomag” kapcsán
újabb megvalósíthatósági tanulmány készítését javasolta, amely magában foglalná
egy pilot projekt végrehajtását 2015-ben. Az Európai Parlament a teljes csomag
költséghatékonysága, hasznossága és arányossága tekintetében fogalmazott meg aggályokat, miközben a görög elnökség folytatta a rendelettervezetek (a megvalósítási
tanulmány által nem érintett) részeinek megvitatását (Carrera–Guild, 2014).
A „regisztrált utas program” előzetes szűrésen és átvilágítás után lehetővé tenné a
gyakran utazó harmadik országbeli állampolgárok egyszerűsített határellenőrzését.
Akik a regisztráció során adataikat a hatóságok rendelkezésére bocsátották, mente22
Az Európai Bizottság sajtóközleményei alapján (2014) Elérés: http://europa.eu/rapid/search-result.
htm?dateRange=period&fromDate=10/03/2014&page=14&toDate=16/03/2014&format=HTML&size
=10&locale=EN (Letöltve: 2014.08.20.)
migrációs kihívások az európai unióban | 287
Mediterranean Task Force
A Bel- és Igazságügyi Tanács (BIÜT) 2013 októberében döntött a Task Force
Mediterranean felállításáról a déli tengeri külső határral rendelkező tagállamok helyzetének vizsgálata és konkrét cselekvési terv kidolgozása céljából. Öt
fő cselekvési irányt határoztak meg:
• harmadik államokkal folytatott együttműködés: célzott együttműködés a
tranzitországokkal;
• megerősített tengeri határőrizet, amely hozzájárul a migránsok életének
megmentéséhez;
• emberkereskedelem, embercsempészet és szervezett bűnözés elleni küzdelem;
• regionális védelmi programok, áttelepítés és legális beutazási csatornák
Európába;
• segítség és szolidaritás a nagy migrációs nyomásnak kitett tagállamokkal
(Balleix, 2014).
sülnének az előzetes ellenőrzés alól, és igénybe vehetnék a ma még csak uniós polgárok által használható automatizált határellenőrző kapukat azokon a reptereken, ahol
ilyenek megtalálhatóak. A program elsősorban a légi és tengeri határátkelőhelyeken
gyorsíthatná a belépést.
A határregisztrációs rendszer célja az EU-ba utazó harmadik országbeli állampolgárok be- és kilépési helyének és idejének nyilvántartásba vétele volna. A rendszer
a jelenlegi manuális módszer helyett elektronikusan számítaná ki a rövidtartamú
tartózkodás engedélyezett időszakát, és figyelmeztetést küldene a nemzeti hatóságoknak, ha az engedélyezett időtartam lejártáig az érintett harmadik országbeli
polgár kilépésére nem került sor. Így segítené az Unió területén tartózkodó harmadik
országbeliek túltartózkodásának megakadályozását, emellett biometrikus adatokra
támaszkodva kiszűrné a hatóságot okmányaik megsemmisítésével vagy meghamísításával félrevezetni igyekvő illegális migránsokat.
Új migrációs irányelvek és a Stockholmi Programot követő elképzelések
2010 júliusa óta folyt a harmadik országbeli állampolgárok vállalaton belüli áthelyezés keretében történő belépésének és tartózkodásának feltételeiről szóló, illetve
a harmadik országbeliek szezonális munkavállalás céljából történő belépésének és
tartózkodásának feltételeiről szóló irányelvtervezetek tárgyalása (Töttős, 2014).
Az ír elnökség erőfeszítései ellenére mindkét tervezet esetében a háromoldalú megbeszélések lefolytatása a litván elnökségre, az Európai Parlamenttel történő megegyezés pedig a görög elnökségre hárult. 2014 első félévében végül elfogadták a két
288 | glied viktor – keserű dávid
említett irányelvet: a szezonális munkavállalókra vonatkozó irányelvet,23 valamint a
nemzetközi szakértelemtranszfer elősegítését célzó, a vállalaton belül áthelyezettekre vonatkozó irányelvet.24
A Bizottság 2013 tavaszán terjesztette elő javaslatát a tanulmányok, diákcsere,
javadalmazás nélküli gyakorlat, illetve önkéntes szolgálat céljából érkező harmadik
országbeli állampolgárok beutazásának feltételeiről szóló 2004/114/EK irányelv 25
(tanulmányi irányelv) és a harmadik országbeli polgároknak az Európai Közösségekben folytatott tudományos kutatási célú fogadására vonatkozó külön eljárásról szóló
2005/71/EK irányelv 26 (kutatói irányelv) módosítására. A javaslat 27 a két irányelv
módosítását, valamint a hatályos irányelvek egyes rendelkezéseinek átdolgozását
irányozta elő úgy, hogy kiterjeszti ezek személyi hatályát. Fogadási feltételeket írna
elő a harmadik országból származó au pairek és a javadalmazásban nem részesülő
gyakornokok esetében (Töttős, 2014).
A Stockholmi Program helyére, amely a 2009-2014 között bel- és igazságügyi
szakpolitikát meghatározta, új dokumentumra van szükség, amely a szabadságon,
a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség jövőjére vonatkozó stratégiai
iránymutatásokat tartalmaz (Balleix, 2014). A következő programmal szemben elvárás, hogy a jogalkotással szemben a gyakorlati együttműködés erősítése kerüljön
előtérbe.28 Fontos előrelépés, hogy az Európai Tanács júniusban elfogadott stratégiai
iránymutatásban 29 meghatározta a szabadság, biztonság és jog térségének 2015-2020
közötti fejlesztési irányait (Carrera–Guild, 2014). Az iránymutatás a már korábban
elfogadott joganyag hatékonyabb végrehajtását és a konszolidációt állítja előtérbe.
A belügyi terület kapcsán kiemeli a migráció kezelése, ideértve a legális migráció
23
24
25
26
27
28
29
Az Európai Parlament és a Tanács 2014/36/EU irányelve a harmadik országbeli állampolgárok idénymunkásként való munkavállalás céljából való belépésének és tartózkodásának feltételeiről. (HL L 94.,
2014.3.28., pp. 375-390.) Elérés: http://eur-lex.europa.eu/legal-content/HU/TXT/PDF/?uri=CELEX:3
2014L0036&from=EN (Letöltve: 2014.08.20.)
Az Európai Parlament és a Tanács 2014/66/EU irányelve a harmadik országbeli állampolgárok vállalaton belüli
áthelyezéskeretébentörténőbelépésénekéstartózkodásánakfeltételeiről.(HLL157.,2014.5.27.,pp.1-22.)Elérés:
http://eur-lex.europa.eu/legal-content/HU/TXT/PDF/?uri=CELEX:32014L0066&from=EN (Letöltve: 2014.08.20.)
A Tanács 2004/114/EK irányelve a harmadik országok állampolgárai tanulmányok folytatása,
diákcsere, javadalmazás nélküli gyakorlat, illetve önkéntes szolgálat céljából történő beutazásának feltételeiről. (HL L 375., 2004.12.23., pp. 12-18.) Elérés: http://eur-lex.europa.eu/
LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:L:2004:375:0012:0018:HU:PDF (Letöltve: 2014.08.20.)
A Tanács 2005/71/EK irányelve a harmadik országbeli állampolgároknak az Európai Közösség területén folytatott tudományos kutatás céljából való fogadására vonatkozó külön eljárásról. (HL L 289.,
2005.11.3., pp. 15-22.) Elérés: http://www.ittvagyunk.eu/userfiles/File/jogszabaly/EU/2005_71_kutatok.pdf (Letöltve: 2014.08.20.)
Elérés: http://europa.eu/rapid/press-release_IP-13-275_hu.htm (Letöltve: 2014.08.20.)
„The Stockholm programme: what’s next?”, Contribution to the informal meeting of Justice and Home Affairs Ministers, EP Information Paper, Vilnius, 2013. július, 2. o. Elérés:
http://www.epc.eu/documents/uploads/pub_3671_the_stockholm_programme.pdf (Letöltve: 2014.08.20.)
Politikai prioritások, közösségi politikák végrehajtásának iránya.
migrációs kihívások az európai unióban | 289
által kínált lehetőségek kiaknázását, az illegális migrációval szembeni fellépést, a
nemzetközi védelem nyújtását és a külső határok őrizetének hatékony kezelését.
Úgy tűnik, az eddig név nélküli ún. poszt-Stockholm program irányvonala lassan az
utolsó fázisába ér (Töttős, 2014).
2015-2016-ban a legnagyobb migrációs teher Olaszországban, az Égei-tenger és
Görögország térségében, a Balkánon, Magyarországon, továbbá Ceuta és Melilla
30
körül koncentrálódik. Kiemelt feladatként jelenik meg tehát a származási és tranzit szerepet játszó harmadik országokkal kialakítandó migrációs és menekültügyi
együttműködés. Ennek érdekében a 2014 júliusa és 2014 decembere közötti olasz
elnökség prioritásként kezelte a migrációs kérdéseket, amikor az előbb említett
poszt-Stockholm programot el kellett fogadtatnia a Parlamenttel. A 2015-ben indult
migrációs hullám alapjaiban írta felül a közösségi bevándorlási politika szerves
fejlődésének folyamatát. Versenyfutás kezdődött az idővel és bebizonyosodott, hogy
az EU egymaga képtelen kezelni a perifériáján kialakult konfliktusokat és azok következményeit.
Összegzés
A migráció összetett folyamatokat takar, amely különösen igaz az Európai Unióba
irányuló bevándorlásra. A tanulmány első fele erre hívja fel a figyelmet, röviden
tárgyalva az EU modern kori migrációtörténetét, az Unióban élő harmadik országbeli
bevándorlók statisztikai adatait, a legnépesebb bevándorlói csoportokat, az elöregedő Európa demográfiai gondjait, valamint az egyes tagállamok közötti eltéréseket és
hasonlóságokat. Ahhoz, hogy mindezt megértsük, átfogó kutatásokra van szükség.
A migráció kiváltó okainak, motivációinak vizsgálata éppúgy fontos, mint a származási, tranzit- és befogadó országok gazdasági, társadalmi és politikai struktúráinak
együttes értelmezése. Elemezni kell az EU és a kibocsátó országok között megkötött
szerződéseket, az Unió legális és illegális migrációra vonatkozó jogi szabályozásait,
a témában keletkezett politikai dokumentumokat és elfogadott irányelveket. Rá
kell mutatni ezek hiányosságaira és a megoldatlan feladatokra. Helyi, regionális és
globális szinten is meg kell vizsgálni az integrációs politikákat, kiemelve a jó gyakorlatokat és a bevált módszereket. Mindezek nélkül egy jövőbe mutató, kiérlelt és
működőképes hosszú távú migrációs stratégia és ahhoz illeszkedő jogi szabályozás
elképzelhetetlen.
A Stockholmi Program is kiemeli a szabadságon, biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség megteremtésében elért eredmények fontosságát az EU egészére
nézve, de a tagállamok feladata is, hogy a bevándorlással kapcsolatos vívmányokat
fejlesszék, a megoldásra váró kérdéseket pedig megfelelően kommunikálják. A jelen
30
A témáról részletesen lásd: Corinna Milborn (2008): Európa: az ostromlott erőd – A bevándorlás fekete
könyve. Alexandra Kiadó
290 | glied viktor – keserű dávid
tanulmány átfogó képet fest a legális migrációt érintő jelenlegi uniós feladatokról.
A taglalt dokumentumok felmutatnak visszatérő, politika- és szabályozásformáló
elemeket, de kevés olyat kimunkált tartalmat, amely konkrét jogalkotási aktus kiindulópontját jelenthetné.
Az Európai Unió nem utolsó sorban a szolidaritás eszméjéből kiindulva jött létre.
A legális migrációt érintő politikájában kellő hangsúllyal érvényesülnek a migrációhoz és a bevándorlókhoz kötődő értékek, bár ezeket relativizálhatja a gazdasági
válság által meghatározott tartózkodó politika. A poszt-stockholmi folyamat során
kidolgozandó új dokumentum, illetve az erre vonatkozó, a Tanács által 2014 júniusában elfogadott stratégiai iránymutatás némi bizakodásra adhat okot, hiszen az
iránymutatás a tagállamok előzetes igényeinek megfelelően stratégiai szemszögű,
a hatékonyabb végrehajtásra fókuszál.
Amikor a Bizottság 2015 májusában bejelentette meghatározott számú nemzetközi védelemre szoruló személy áthelyezési mechanizmusának tervezetét, már lehetett
tudni, hogy egy igen érzékeny területre tapintott. A javaslat első kritikái között szerepelt maga a tervezet törvényességének kérdése, a tagállami szuverenitás sérülése,
a különböző kultúrák együttélésének lehetséges kudarca, valamint az országok kapacitásainak kérdése is. Jean-Claude Juncker, a Bizottság elnöke hiába figyelmeztette
többször is a tagállamokat szolidaritási kötelezettségeikre, az áthelyezési kvóták
terve körül azóta is forrnak az indulatok és a migrációs kérdést is csak ideiglenes
sikerült rendezni.
1.
2.
3.
Mi jellemezte az Európai Gazdasági Közösségbe irányuló migrációt az
1960-as és ’70-es években?
Milyen lépéseket tettek többször is a dél-európai országok a bevándorlókkal kapcsolatban?
Mely országokkal kötött kétoldalú megállapodásokat Németország?
4.
Sorolja fel 1999-től a migrációt érintő legfontosabb politikai dokumentumokat!
6.
Melyek voltak a 2015-ös migrációs válság főbb okai és következményei?
5.
7.
Mit jelent az intelligens határellenőrzési csomag?
Mit jelent az EU Trió kifejezés?
Ajánlott linkek az interneten
migrációs kihívások az európai unióban | 291
http://www.migrationpolicy.org/
http://www.mipex.eu/
http://citiesofmigration.ca/
http://ec.europa.eu/ewsi/en/index.cfm
http://ec.europa.eu/index_hu.htm
http://www.iom.int/cms/en/sites/iom/home/about-migration/world-migration.html
http://www.global-migration.info/
http://www.migpolgroup.com/
Felhasznált irodalom
A Hágai Program – A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének erősítése az Európai
Unióban, HL C 53., 2005.3.3., 1-14.
A Stockholmi Program – A polgárokat szolgáló és védő, nyitott és biztonságos Európa, HL C
115., 2010.5.4., 1-38.
Ambrosini, Maurizio – Caneva, Elena (2012): New host countries: Germany. In. Zapata-Barrero,
Ricard – Triandafyllidou, Anna (eds.): Addressing tolerance and diversity discourses in
Europe. A Comparative Overview of 16 European Countries. Barcelona Centre for International Affairs, Barcelona. pp. 207-230.
Balleix, Corinne (2014): From Lampedusa to the Post-Stockholm Programme: Difficult European solidarity in the field of migration. European Policy Brief, No. 24. Egmont Institute.
Bendel, Petra (2014): Coordinating immigrant integration in Germany. Mainstreaming at the
federal and local levels. Migration Policy Institute Europe, Brüsszel.
Borkert, Maren – Bosswick, Wolfgang – Heckmann, Friedrich – Lüken-Klaßen, Doris
(2007): Local integration policies for migrants in Europe. European Foundation for the
Improvement of Living and Working Conditions, Dublin.
Bruhács, János (1999): Nemzetközi Jog II. Különös rész, Dialóg-Campus, Pécs.
Carrera, Sergio – Guild, Elspeth (2014): The European Council’s Guidelines for the Area of
Freedom, Security and Justice 2020 – Subverting the „Lisbonisation” of Justice and Home
Affairs? CEPS Essay, No. 13. Centre for European Policy Studies, Brüsszel.
Cseresnyés, Ferenc (2005): Migráció az ezredfordulón. Dialóg-Campus Kiadó, Budapest-Pécs.
De Haas, Hein (2007): The Myth of Invasion – Irregular migration from West Africa to the
Maghreb and the European Union. International Migration Institute, Oxford. Elérés: http://
www.imi.ox.ac.uk/pdfs/Irregular%20migration%20from%20West%20Africa%20-%20
Hein%20de%20Haas.pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
Desiderio, Maria Vincenza – Weinar, Agnieszka (2014): Supporting immigrant integration in
Europe? Developing the governance for diaspora engagement. Migration Policy Institute
Europe, Brüsszel.
ENSZ (2009): Trends in International Migrant Stock: The 2008 Revision, United Nations, Department of Economic and Social Affairs, Population Division. Elérés: http://www.un.org/
esa/population/publications/migration/UN_MigStock_2008.pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
Erdei, Nikolett – Tuka, Ágnes (2011): Az Európai Unió migrációs politikája napjainkban. In.
Tarrósy, István – Glied, Viktor – Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás. Migráció a 21.
században Afrika és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 243-257.
292 | glied viktor – keserű dávid
Glied Viktor (2015): Behódolás? Európai szélsőséges pártok és a bevándorlás – helyzetkép. In.
Tuka Ágnes (szerk.): In. Tuka Ágnes (szerk.): Változó Európa? Kérdések, kétségek, válaszok.
Publikon Kiadó, Pécs.
Glied Viktor (2016): Európa a feje tetején – Napjaink migráció folyamatairól. In. Credo evangélikus folyóirat. 2016/I.
Guibilaro, Donatella (1997): Migration from the Maghreb and migration pressures: current
situation and future prospects. ILO. Elérés: http://www.ilo.org/public/english/protection/migrant/download/imp/imp15e.pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
International Organization for Migration (2005): The World Migration Report 2005 – Costs
and benefits of international migration. IOM, Geneva.
International Organization for Migration (2010): The World Migration Report 2010 – The
future of migration: Building capacities for change. IOM, Geneva.
International Organization for Migration (2013): The World Migration Report 2013 – Migrant
well-being and development. IOM, Geneva.
Jensen, Kristian – Nielsen, Johanne Helboe – Brænder, Morten – Mouritsen, Per –Olsen, Tore
Vincents (2012): Old host countries: Denmark. In. Zapata-Barrero, Ricard – Triandafyllidou,
Anna (eds.): Addressing tolerance and diversity discourses in Europe. A Comparative Overview
of 16 European Countries. Barcelona Centre for International Affairs, Barcelona. pp. 49-76.
Karoliny, Eszter – Mohay, Ágoston (2009): A nemzetközi migráció jogi keretei. Itt vagyunk!
című kutatás keretében, Pécs. Elérés: http://www.ittvagyunk.eu/application/essay/37_1.
pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
Keserű, Dávid – Radics, M. Péter (2011): Urbanizáció és vándorlás – afrikai útvonalak az
Európai Unióba. In. Tarrósy, István – Glied, Viktor – Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás.
Migráció a 21. században Afrika és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 131-154.
Keserű, Dávid (2011): Az Európai Unió migrációs politikájának legfontosabb állomásairól
röviden – A Solid program. Afrika Tanulmányok, Vol. 5., No. 3. pp. 122-126.
Kohnert, Dirk (2007): African Migration to Europe: Obscured Responsibilities and Common
Misconceptions. Working Papers. German Institute of Global and Area Studies, Hamburg.
Elérés: http://www.giga-hamburg.de/content/publikationen/pdf/wp49_kohnert.pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
Koller, Inez Zsófia (2011): Az európai migráció története a második világháborút követően. In.
Tarrósy, István – Glied, Viktor – Keserű, Dávid: Új népvándorlás – Migráció a 21. században
Afrika és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs.
Liddle, Roger – Lerais, Fréderic (2007): Az európai társadalmi valóság. Az európai politikai
tanácsadó iroda által készített konzultációs dokumentum. Elérés:
Millborn, Corinna (2008): Európa: az ostromlott erőd. A bevándorlás fekete könyve. Fordította Niedermüller Péter. Pécs, Alexandra Kiadó
Mohay, Ágoston (2011): A nemzetközi népességmozgás jogi szabályozásának lehetőségei –
A legális migráció Európai Uniós szabályozásának példája. In. Tarrósy, István – Glied,
Viktor – Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás. Migráció a 21. században Afrika és Európa
között. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 207-226.
Mühe, Nina – Schiffauer, Werner (2012): Old host countries: Germany. In. Zapata-Barrero,
Ricard – Triandafyllidou, Anna (eds.): Addressing tolerance and diversity discourses in
Europe. A Comparative Overview of 16 European Countries. Barcelona Centre for International Affairs, Barcelona. pp. 77-102.
migrációs kihívások az európai unióban | 293
OECD (2006): From Immigration to Integration: Local Approaches. Policy Brief. November
2006. Elérés: http://ec.europa.eu/citizens_agenda/social_reality_stocktaking/docs/
background_document_hu.pdf (Letöltve: 2014.06.20.)
Pap, Norbert – Glied, Viktor (2016): The Hungarian border fence and the islam. In. Journal of
Muslims in Europe, 2016. (megjelenés alatt)
Roth, Hans-Ingvar – Hertzberg, Fredrik (2012): Old host countries: Sweden. In. ZapataBarrero, Ricard – Triandafyllidou, Anna (eds.): Addressing tolerance and diversity
discourses in Europe. A Comparative Overview of 16 European Countries. Barcelona
Centre for International Affairs, Barcelona. pp. 125-149.
Töttős, Ágnes (2014): Merre tart az Európai Unió legális migrációs politikája? – Az Európai Unió
legális migrációs politikájának hangsúlyeltolódása különös tekintettel a munkavállalási
célú migrációra. Doktori értekezés. PTE-ÁJK Állam- és Jogtudományi Doktori Iskola, Pécs.
Wetzel, Tamás (2011): A bevándorlás kérdése Magyarországon. Publikon Kiadó, Pécs
Zimmermann, Klaus F. (2005) (ed.): European Migration – What Do We Know? Oxford
University Press.
Zolberg, Aristide (2001): Újabb hullámok: migrációelmélet egy változó világban. In. A migráció szociológiája, Szociális és Családügyi Minisztérium, Budapest.
További ajánlott irodalom
Gyeney, Laura (2011): Legális bevándorlás az Európai Unióba, különös tekintettel a családi
élet tiszteletben tartásának jogára. Doktori értekezés. PPKE-JÁK, Budapest.
Póczik, Szilveszter – Dunavölgyi Szilveszter (2008): Nemzetközi migráció – nemzetközi kockázatok. HVG-ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft., Budapest.
Rédei, Mária (2007): Mozgásban a világ: A nemzetközi migráció földrajza. Eötvös Kiadó,
Budapest
Tarrósy, István – Glied, Viktor – Keserű, Dávid (szerk.) (2011): Új népvándorlás. Migráció a 21.
században Afrika és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs.
Ázsia és Európa szorításában – migráció a Balkánon
Kitanics Máté – Pap Norbert
Absztrakt
A Balkán-félsziget évezredeken keresztül hídként szolgált Kis-Ázsia és
Európa belsőbb részei között. Igaz ez mind a kulturális áramlások, mind a
népességáramlás tekintetében. A „birodalomváltó térként” meghatározható
terület a népvándorlás korszakában a 4. század végétől a 13. századig befogadó migrációs karakterrel bírt, majd az oszmán előretöréssel a 14. századtól
egészen a 19. századig inkább kibocsátó jellege dominált. A 20. században,
főként a Balkán-háborúk, az első és második világháború, a görög és jugoszláv
polgárháborúk kapcsán került sor nagymértékű népességmozgásokra, leggyakrabban kényszermigráció keretében. A század második felétől napjainkig
tartó „Gastarbeit-jelenség” elsősorban Nyugat-Európa irányába mozgatott
meg jelentős tömegeket, miközben az 1990-es évektől vizsgálati területünkön
egyre inkább erősödött az a globális, interkontinentális migráció, amely döntően tranzit szereppel ruházta fel a félszigetet.
Abstract
The Balkan Peninsula has served as a bridge between Asia Minor and the central parts of Europe for thousands of years. This applies to cultural migration
and the migration of populations as well. This territory – which can be defined
as an “empire changing space” – possessed a character of a migration target
from the Migration Period of the late 4th century till the 14th century. Then with
the advance of the Ottoman Turks in the 14th century, right till the 19th century
its issuing character dominated and served as a territory of origin of migrants.
In the 20th century major migrations were related primarily to the Balkan
Wars, the First and the Second World War, the Greek and Yugoslav civil wars,
typically under the circumstances of forced migration. From the second half
of the century to date, the “Gastarbeit” phenomenon caused the movement of
masses primarily toward Western Europe, while global and intercontinental
migration increasingly characterised the examined regions, issuing a merely
“transit area” role to the peninsula.
296 | kitanics máté – pap norbert
Kulcsszavak: Balkán, etnikai homogenizáció, tranzit, iszlám, hegyek, völgyek, tenger
Keywords: Balkans, ethnic homogenization, transit, Islam, mountains, valleys, sea
Bevezetés
A Balkán migrációs vizsgálata során ki kell emelnünk, hogy a félsziget évezredeken
keresztül hídként szolgált Kis-Ázsia és az európai kontinens belsőbb részei között.
A térség jelentős szerepet játszott a kulturális áramlásokon túl a népességáramlásban
és Európa benépesülésében is. Ütköző és egyben befogadó területként funkcionált.
A migrációs tengelyek kialakulását és működését itt elsősorban a természetföldrajzi
viszonyok – tengerek, hegyek, hágók, medencék és (folyó)völgyek – határozták meg.
Ezen adottságok migrációval való kapcsolata szempontjából a következőket emelhetjük ki:
A tengeri kereskedelmi útvonalak, a tengeren zajló migrációs áramlatok és kulturális cserefolyamatok a görög kolonizációtól kezdve nagy jelentőséggel bírtak. Itt a
Fekete-tenger és az Adria szerepét kell elsősorban kiemelnünk. Az előbbi az ókortól
a késői középkorig jelentett fontos kapcsolódási irányt a nyugat-eurázsiai steppei népek és a félsziget görög területei, majd Dél-Oroszország és Bizánc között. Az utóbbi,
vagyis a kelet-nyugati áramlási irányt biztosító Adria viszonylag egyszerű és hatékony összeköttetést jelentett az Otrantói-szoroson át Dél-Itália felé, de biztosította
Velence és ezzel Közép-Európa kapcsolatát Levantéval is.
A hegyek, amelyek a félsziget geológiai-domborzati jellegét adják, vizsgálatunk
tárgyát tekintve többféle szerepet játszanak. A migrációt, népek vándorlását az elmúlt évszázadokban csak lassítani voltak képesek, de meg nem akadályozták, mivel
a folyóvölgyek és hágók általában biztosították az átjárást. A népvándorlás korának
viharaiban és az oszmán-török korszakban is biztonságot nyújtottak, időről-időre
pedig nagy tömegek vándorlásának kiindulópontjai voltak, de a kulturális áramlásokra, hatásokra gyakorolt gátló szerepük is jelentősnek mondható (Obolensky, 1999).
A medencéket vagy alföldeket, mint az élelmiszertermelés központjait, és mint a
fontosabb városok és a migrációs csatornák gyűjtőhelyeit kell kiemelnünk. Elég, ha
ebben a tekintetben az Al-Duna egészen a Balkán-hegység előteréig húzódó medencéjét, Trákia alföldjét vagy a Vardar alsó folyásának síkságát említjük.
A Balkán-félsziget észak-déli, illetve délkeleti irányban hosszú völgyekkel tagolt,
amelyek a dunai és dinári, valamint az égei területek közötti kapcsolódást, a központi
és a déli medencék közötti összeköttetést biztosítják (Cvijić, 2009). A hosszirányú
völgyekben létesült utak közül kiemelt szereppel bírt a rómaiak által létrehozott
„Via militaris”, a középkori „Carski put” (Császári út) majd „Isztambuli út”, amely
jelenleg is a legfontosabb transzbalkáni korridor. Az útvonal a Morava-Nišava-Marica
folyóvölgyeken átívelve a kis-ázsiai és egyben európai kapu Isztambult (Byzantion,
ázsia és európa szorításában – migráció a balkánon | 297
Konstantinápoly) Edirnén, Plovdivon, Szófián és Nišen át köti össze Belgráddal.
Az út folytatása a Morava-kapun keresztül, a Délvidék lágy altestén át hatolt be hazánk területére, és vezetett, vezet tovább a Duna mentén, majd a Morva-kapun lép ki
Bécs, egyúttal Közép-Európa belsőbb részeinek irányába. Szintén a Morava-kapun
keresztül hatol a Kárpát-medencébe az az útvonal, amely a Morava-Vardar völgyön
keresztül Thesszalonikit, Szkopjén, Nišen át Belgráddal köti össze.
Ábra 1: A főbb balkáni migrációs csatornák a római kortól, a napjainkig kiemelt jelentőséggel bíró
Isztambul-Belgrád (1) és Szaloniki-Belgrád (2) korridorral
Forrás: Saját szerkesztés
298 | kitanics máté – pap norbert
Mind a kettő útvonal a római kortól kezdve napjainkig a közlekedési és migrációs
áramlások jelentős csatornája, amelyekhez keresztirányú utak csatlakoztak. Ezek
közül kiemelhető az Al-Dunát Trákia alföldjével, így végső soron Konstantinápollyal
összekötő út, amely a Duna torkolatától a Fekete-tenger partján húzódott Várnát
és Meszembriát (Neszebár) is érintve. A másik út szintén az al-dunai térséget és a
Trák-alföldet kapcsolta egybe a dunai Novaetól (Szvistov) Nikopolis ad Haemumon
és a régi bolgár fővároson Tirnovón, illetve a Sipka-szoroson, a Rózsák-völgyén és a
Sredna Gorán át. További jelentős keresztirányú utat képezett a rómaiak által kiépített „Via Egnatia”, amely egyrészt a tengeren biztosította a dél-itáliai kapcsolódást,
illetve szárazföldön a Morava-Vardar és a Morava-Nišava-Marica tengellyel való
összeköttetést is. Az útvonal az Adria partján fekvő Durrest (Dürrakhion, Durazzo)
Elbasanon, a Shkumbi folyó völgyén, Ohridon, Bitolán és Edesszán át fűzte össze
Szalonikivel, a part mentén továbbhaladva pedig Konstantinápollyal. Szintén ebbe
a sorba illeszthető a „Via de Zenta” (Zétai út, Zetski put), amely Shkodrát és annak
adriai előterét a Drin völgyén továbbhaladva Prizren, Lipljan, Novo Brdo, Vranje és
Niš érintésével kapcsolta a Morava-Vardar tengelyhez, lehetővé téve ezáltal a „Császári útra” való rácsatlakozást is. A „Zétai út” hasznát elsősorban a szerb és a bolgár
területekkel kereskedelmi kapcsolatokat kiépítő velencei kalmárok és a ragusai
kereskedők fölözték le.
Végül a migrációs és kulturális áramlások szempontjából ki kell emelnünk még
egy fontos útvonalat, amely ugyan nem a Balkán-félszigeten kezdődött, de igen nagy
hatással volt annak történetére, egyben etnikai jellegének alakulására nézve is. Ez az
útvonal a 4. századtól a 13. századig kiemelt jelentőséggel bíró, Kínától, Mongóliától
a Fekete-tengerig vezető, majd onnan az Al-Dunáig húzódó, és ott kettéváló, széles
„sztyeppei (steppei) országút”. Ezen keresztül számos nép érkezett Európába, közülük többen átlépve a Duna vonalát, a Dobrudzsán átkelve a délre tartó transzverzális
úton hatoltak be a Balkán-félszigetre. Más részük az Erdélyi hágókat használta ki,
illetve a Duna vonalát tovább követve a Kárpát-medencében lelt hosszabb-rövidebb
időre új hazát. A Duna vonala azonban nem csak a Kárpát-medencébe vezetett népeket, de kiegészülve a Száva vonalával, a félsziget északi peremén végighaladva
jelentős áramlási és közvetítő csatornát jelentett Kelet-Európa, valamint Észak-Itália
között is. Ez utóbbi jelentősége elsősorban a római korban és a népvándorlás korában
kiemelkedő (Csüllög, 2012).
Szem előtt kell tartanunk a Balkán birodalomváltó-jellegét is (Hajdú, 2002). A térség sajátossága a felaprózottság, a kisállamiság, a fragmentálódás, illetve a területet
egybefogó birodalmi korszakok periodikus váltakozása. Elég, ha ebben a tekintetben
a Római Birodalom, a Bizánci Birodalom, az Oszmán Birodalom, Jugoszlávia vagy
újabban az Európai Unió térszervező szerepére gondolunk. Könnyű belátnunk, hogy
a birodalmi térszervezés vagy a kisállamiság túlsúlya más és más hatást gyakorol az
áramlási terek, csatornák rendszerére. Az évszázadokon végigtekintve azt láthatjuk,
ázsia és európa szorításában – migráció a balkánon | 299
hogy a Balkánt érintő migrációs folyamatok okai lényegében hasonlók a más területeken folyó vándorlásokhoz, szerepet játszott bennük az éhínség, az anyagi motiváció, az
érvényesülés és a jobb körülmények iránti vágy, csakúgy, mint, a biztonsági kérdések:
legrövidebb idő alatt a legnagyobb tömegeket a Balkánon is a háborús konfliktusok
mozgatták meg.
Történeti előzmények
A római hódítás időszaka elsőként kovácsolta egységbe a Balkánt. A félszigeten élő illír,
trák és görög törzsek leigázása után a „Pax Romana” (a római béke) a Kr. u. évszázadokban kiterjedt a terület egészére. A római birodalmi logika másként működött, mint
a tengeri migrációt előnyben részesítő görög gondolkodás. A rómaiak nem csak a part
menti területeket kolonizálták, de a völgyek és szorosok adta lehetőségeket kihasználva a belsőbb területeket is ellenőrzésük alá vonták. Katonai táborok, szervezett
városok hálózatát hozták létre, kereszt- és hosszirányú úthálózatokat működtettek.
Jelentős városokat építettek ki a Kis-Ázsia felé kapcsolattartást biztosító Byzantiumtól
a szárazföldi belsőbb területek felé a Dunáig. Itt sorakozott Hadrianapolis (Edirne),
Serdica (Szófia), Naissus (Niš) és Singidunum (Belgrád), de a rómaiak és az uralmuk
alatt élők nagyobb számban telepedtek meg a tengerparti városokban, illetve a Dunán
kívül a Száva mentén is. Az egységes Római Birodalom 395-ben vált ketté. A Konstantinápoly központú Kelet-Római Birodalom túlélte a népvándorlás viharait. Kitűnő politikai érzékének és vagyonának köszönhetően változó intenzitással, de évszázadokra
fenntartotta befolyását a félsziget tekintélyes területén.
Ez nehéz feladat volt, ugyanis a 4. század végétől a Birodalmat erős kihívások
érték a nyugati-gót, hun, bolgár, langobárd, gepida, szláv és avar területkövetelők
részéről. Ez utóbbiak a szlávokkal szövetségben a 6. század végén minden addiginál
nagyobb nyomás alá helyezték a dunai limest, amely a 7. század elején végleg átszakadt. A szlávok elárasztották a Balkánt és megtelepedtek a félszigeten. Ezt követően
egymással laza kapcsolatban álló törzsekben éltek számos, Szklavíniának nevezett
államkezdemény keretén belül. Az őslakos, romanizálódott illír-trák népesség, valamit az albánok ősei a szláv invázió elől a hegyekben kerestek menedéket.
A szlávok beáramlását és letelepedését követően a Balkán történetében új korszak kezdődött. A betelepült szláv lakosság első államát a 7. század végén a steppe
irányából behatoló bolgár-türkök szervezték meg. Országuk, amely a 9. század derekától Moesia, Trákia és Makedónia területét egyesítette, a következő időszakban
folyamatos küzdelemben állt Bizánccal. A Kárpátokon túli területekről betelepedő
szerbek és horvátok az első nagy szláv hullámokat követően, a 7. század elején
érkeztek a Balkán-félszigetre. Az utóbbiak tengermelléki államuk és az északabbi
Pannon Horvátország egyesítését követően, a 12. század elejétől nyolc évszázadon
át perszonálunióban éltek Magyarországgal. A szerbek a 9. századra megalapították
Raškát (Rácország) és Zetát (Duklja), amelyek a későbbi Szerbia, illetve Montenegró
300 | kitanics máté – pap norbert
elődjének tekinthetők. A következő évszázadokban történetüket az egymással
való versengés, a bolgárokkal, Bizánccal majd a magyarokkal folytatott küzdelem
határozta meg. A szláv invázió elől a hegyekben menedéket kereső romanizálódott
őslakosság, a vlachok szétvándorlása északnyugati irányba már a 11. század elején
megkezdődött. Ennek következtében nagy tömegeik jelentek meg Boszniában, Hercegovinában, Montenegró egyes részein, valamint Dél-Dalmáciában, illetve a Dunát
északi irányban átlépve Havasalföldön is. Az albánok, mint az illírek erőteljesebb
romanizációból kimaradt utódai, a történelmi forrásokban a 11. század első felében
bukkantak fel. Ekkor, illetve ezt megelőzően főként Koszovó, Észak-Albánia és Montenegró magasabban fekvő részein éltek. Szállásterületük súlypontja a későbbiekben
fokozatosan a mai Albánia irányába tolódott el, a 14. századtól pedig a hegyekből
nagy tömegeik ereszkedtek le az alacsonyabban fekvő síkságokra.
Mindeközben a 9–11. században, illetve a 13. században ismét megelevenedett a
„steppei országút”. Magyarok költöztek a Kárpát-medencébe és indítottak rendszeres támadásokat Bizánc ellen, majd a moldvai-havasalföldi területen megjelenő
besenyők, úzok és kunok tették ugyanezt. A 13. században a Balkán-félszigetre is
betörő mongolok elől újabb kun tömegek menekültek Magyarországra és a Balkán
területére. Ezeket a keleti népeket a Bizánci Birodalom és a Magyar Királyság népei,
illetve a Havasalföldet, Moldvát elárasztó vlachok asszimilálták. A steppei népek
nagy vándorlása ezzel lezárult, így erőteljesen csökkent annak az északkelet-délnyugati irányú migrációs csatornának a jelentősége, amely évszázadokon keresztül
kiemelt fontosságú szerepet töltött be a Balkán-félsziget etnikai és egyben kulturális
képének alakításában.
A 14. század közepén a Balkán-félszigeten egy új, gyorsan terjeszkedő, a politikai viszonyokat szétziláló és saját érdekei mentén újraformáló hatalom tűnt fel.
Az expanzív oszmán állam csapásai alatt a balkáni államok a 14. század végén és a
15. században sorra elbuktak. A törökök előretörése, majd visszaszorulása főként
a 16–18. században váltott ki óriási migrációs hullámokat. Ezeknek a migrációs
áramlásoknak egy része a Balkánon belül zajlott, más részük átlépte annak határait. A legerőteljesebb áramlási irányok kezdetben a Balkán déli területeiről északi
irányba mutattak. Innen a három részre szakadt Magyarország mind a hódoltsági
területeken, mind a Királyi Magyarország területén hatalmas tömegeket fogadott be.
A betelepedők között legnagyobb számban a szerbek, vlachok (oláhok) és horvátok,
kisebb számban pedig katolikus bolgárok és albánok képviseltették magukat. Az
utóbbiak a 15. századtól Dél-Itáliába és Szicíliába, majd a 18. században az isztriai
Porečbe és az észak-dalmáciai Zadar környékére is nagyobb számban vándoroltak.
Egybefüggő balkáni szállásterületük az észak- és közép-albániai szláv népesség
háborús veszteségeivel párhuzamosan növekedett. Ezen túl a spontán gazdasági
migráció, illetve az oszmánok tudatos telepítési politikája vezetett térhódításukhoz
Koszovó és Metóhijában, amely a 18-19. században a nyugat-macedóniai vidékekre is
ázsia és európa szorításában – migráció a balkánon | 301
kiterjedt (Gulyás–Csüllög, 2012). Már az oszmán visszaszorulással függött össze, hogy
az 1875–78-as válság, illetve a berlini kongresszus hozadékaként a szerb fennhatóság
alá került területekről, elsősorban Koszovóba irányuló muszlim, míg a koszovói
területről a megnövekedett Szerbiában lecsapódó szerb migrációról beszélhetünk.
Az 1912–13-as balkáni háborúkkal a korábbi folyamat megfordult, és megkezdődött a
muszlim, köztük az albán lakosság tudatos és szervezett visszaszorításának időszaka. Végül a történeti előzmények tekintetében néhány mondat erejéig ki kell térnünk
a cigányságra, a kisebb számú, de annál jelentősebb hatású „görögökre”, illetve a
szefárd (közel-keleti és afrikai származású) zsidókra is.
Vizsgálati területünkön a 11. században megjelenő cigányság a 14. században már
a Balkán középső és északi részén járt, a 15. században pedig biztosan jelen volt a
Kárpát-medencében is. Beszivárgásuk a törökkökkel vívott háborúkat követően is folyamatos. A 18–19. században újabb erőteljesebb cigány (oláh, később beás és lovári)
migrációs hullámok érkeztek a Kárpát-medencébe, főként a románok lakta területekről (Tóth, 2006). A „görögök” (mint foglalkozás) mind a Balkánon, mind Magyarországon, beleértve Erdély területét is, jelentős kereskedelmi-pénzügyi tevékenységet
folytattak, kolóniákat alapítottak. Etnikai összetételüket tekintve többségük a görög
kultúrán nevelkedett görögkeleti vlach volt, de nagy számban rácok (szerbek) is
voltak közöttük. Jelentős „görög” kereskedőcsoportok működtek Magyarországon
is a 18–19. században többek között Pesten, Budán, Vácott, Komáromban, Győrben,
Gyöngyösön, Egerben, Tokajban, Miskolcon, Kecskeméten, Brassóban, Temesváron és
Újvidéken is. A 19. században asszimilációjuk előrehaladt, gazdasági szerepük pedig
erőteljesen hanyatlott, tevékenységüket egyre inkább a zsidók vették át.
Bár eddig leginkább Ázsia, Kis-Ázsia és a Balkán viszonylatában vizsgáltuk a
migrációs kapcsolatrendszert, illetve a Balkánról északi, északnyugati irányba tartó
áramlásokat térképeztük fel, a zsidók kapcsán egy nyugatról a Balkán-félsziget irányába tartó mozgást is meg kell említenünk. A Balkánon a legnagyobb zsidó csoportot
ugyanis azok a ladino nyelvű szefárd zsidók alkották, akiknek az Ibériai-félszigetről
a mórok kiűzése után a 15. század végén kellett elmenekülniük. Mivel az Oszmán Birodalom területén védelmet remélhettek, ezért nagyobb csoportokban telepedtek be a
Balkánra, ahol a következő évszázadokban Szaloniki és Isztambul lett a fellegváruk.
Ezeken kívül más jelentős balkáni városokban, kereskedelmi központokban, többek
között Bitolában, Szkopjéban, Belgrádban, Splitben, Raguzában és Szarajevóban is
nagy számban éltek. Szalonikiben a 19. század végén, huszadik század elején 60 ezer,
Isztambulban pedig mintegy 40 ezer fővel képviseltették magukat.
Az oszmán uralom időszakában tehát a 15. századtól több százezer fő mozdult el
elsősorban észak, északnyugat felé. A migrálók tekintélyes része a Balkánon kívül, a
Kárpát-medencében vagy Itáliában talált új hazára. A 17. század végétől kezdődően
a törökök kiszorultak a Magyar Királyság területéről, ahová a megfogyatkozott népesség pótlására, valamint a balkáni török megtorlások, illetve a Habsburg-oszmán
302 | kitanics máté – pap norbert
háborúk elől menekülve újabb és újabb jövevények érkeztek. A 19. század első felétől
megkezdődött az Oszmán Birodalom visszaszorítása a Balkán-félszigetről is. Egyes
számítások szerint az 1820-as évektől az 1920-as évekig mintegy ötmillió muszlimot
üldöztek el a Fekete-tenger melléki és balkáni területekről, az adott időintervallumon
belül pedig csak 1878 és 1913 között 1,7–2 millió iszlám hitű vándorolt vagy menekült
a későbbi Törökországba (Mazower, 2004).
A 20–21. század, mint a dezintegráció és reintegráció korszaka
Az Oszmán Birodalom hosszú hanyatlásával a Balkánon előbb új nemzetállamok
alakultak, majd hamarosan megindultak az integrációs törekvések is, amelyek a déli
szlávok nagy közös államát célozták meg. A kérdés kezdetben az volt, milyen hatalmi
erősorrend alakul ki és mely ország válhat dominánssá a térségben? Bulgária, vagy
esetleg Szerbia legyen-e az az állam, amely hegemónná válik, és egyesíti a Balkánfélszigetet, vagy annak nagyobb részét?
A Balkán-háborúkban (1912–1913) Törökország csaknem teljesen kiszorult Európából, csak Trákia keleti része maradt fennhatósága alatt. Bulgária az első Balkánháború legnagyobb nyertese a másodikban elvesztette az elsőben szerzett területek
nagy részét, a többi állam pedig tovább erősödött. A bolgárok helyzetét azóta is
meghatározza, hogy bolgárok lakta vidékek fekszenek határai külső oldalán, a két
világháborúba is revizionista célokat követve sodródott bele. Ekkor született meg
Albánia (1913), de úgy, hogy az albánok lakta területek jelentős része más államok
fennhatósága (görög, montenegrói, majd jugoszláv) alatt maradt. A történelmi Macedóniát úgy osztották fel, hogy később még számos konfliktus alakult ki az identitásában bizonytalan, átalakuló, többféle nemzetiség által lakott történeti régióban.
Az első világháború végével az Osztrák-Magyar Monarchia szerbek, horvátok,
szláv muszlimok és szlovénok lakta részei és Montenegró területének integrálásával
kialakult a Szerbia és a szerbek által dominált nagy szerb-horvát-szlovén állam, a
később Jugoszláviának nevezett királyság. A 20. század folyamán ez az állam gyakorolta a félsziget történéseire a legjelentősebb befolyást. Fennállásának évtizedei
alatt többször is sor került alapvető reformokra és újrarendeződésre, de a súlyos
belső feszültségeket, amelyek az etnikai és vallási megosztottságból, valamint a
jelentős területi-fejlettségi különbségekből adódtak, nem sikerült tartósan kezelni.
A hidegháború évtizedei alatt a kommunista táboron belül különutasságával tűnt
ki, az 1980-as években azonban növekvő belső feszültségekkel kellett szembenéznie,
majd az 1990-es években bomlásnak indult. Napjainkra a Balkán történelmének
legelaprózottabb államterületi struktúráját produkálta. Az egykori jugoszláv területeken hét független állam alakult: Szlovénia (1991), Horvátország (1991), Macedónia
(1991), Bosznia-Hercegovina (1992), Szerbia (2006), Montenegró (2006) és Koszovó
(2008). A szerb állam dezintegrációjával párhuzamosan megkezdődött az euroatlanti
integráció is a félszigeten. Görögország már 1981-ben, Szlovénia 2004-ben, Bulgária és
ázsia és európa szorításában – migráció a balkánon | 303
Románia 2007-ben, Horvátország pedig 2013-ban lett az Európai Unió tagja. A térség
többi államának is felkínálták az európai uniós perspektívát, akárcsak a Balkánra
„belógó” Törökországnak. Ezeket a viszonylag rövid idő alatt lezajló, nagymértékű
változásokat sokirányú népességmozgás követte (Pap, 2010). Ezek közül az alábbiakban csak a legjelentősebbeket soroljuk fel és mutatjuk be.
Az első világháborút közvetlenül követő időszakban a legjelentősebb, szimbolikus
elemeket sem nélkülöző migrációs esemény a görög-török lakosságcsere volt. Többen
a térségbeli etnikai tisztogatások modern kori prototípusát látják benne. Kis-Ázsiában
súlyos harcok robbantak ki a török nacionalista mozgalom és a főként görög megszálló
csapatok között. A görög hadsereg totális veresége nyomán az ezen a területen évezredek óta megtelepült görög népesség nehéz helyzetbe került és részben menekülni
kényszerült. A kemalista török erők ezt a török etnikai homogenizáció erősítésére
használták fel. Miután aláírták a görög-török lakosságcsere-egyezményt, mintegy 560
ezer török költözött Törökország új, sévres-i határai közé (350 ezer Görögországból,
110 ezer Bulgáriából, 80 ezer Romániából, 20 ezer Szerbia-Macedóniából). Ezzel egy
időben 1410 ezer görög települt át Görögországba kisebb számban Bulgáriából és
Oroszországból, főként pedig Kis-Ázsiából. Az erőszakos népességcsere súlyos következményekkel járt nem csak az áttelepülőkre, de azoknak a területeknek a gazdaságára is, amelyeket a népmozgalom érintett. Anatólia és a török égei-partvidék jelentős
része iparosok és értelmiség nélkül maradt. Ezzel szemben a kitelepítetteknek Görögország agrárterületein kellett új életet kezdeniük (főként az Égei-Makedóniában),
ahol tanultsági, szaktudásbeli erősségeik nem érvényesülhettek. Bulgáriába ebben az
időszakban szintén jelentős számban kerültek bolgárok (200 ezer), jórészt Görögországból, Romániából (Dobrudzsából), Szerbiából-Macedóniából, miközben a Délvidékről 80 ezer magyar menekült Magyarországra (Pándi, 1998).
A második világháború következményeként szintén jelentős népmozgalomra került sor, Bulgáriából törökök menekültek, Görögországból pedig különböző etnikumú
muszlimok költöztek Törökországba. A görög polgárháborút követően a kommunista
partizánok a baráti szocialista táborba emigráltak (65 ezer fő). Jugoszlávia területéről több hullámban és nagyobb számban albánok települtek át Törökországba.
Ugyancsak Jugoszláviából, a dalmáciai, isztriai területekről Olaszországba menekült
a partizáncsapatok elől mintegy 250 ezer, olasz nyelvjárásokat beszélő lakos.
A fenti esetek elsősorban politikai okok által motivált kényszermigrációk voltak,
több esetben fegyveres kényszerítéssel. A 20. század második felében azonban új formák is megjelentek. Az első ilyen a jugoszláv területekről Nyugat-Európába irányuló
munkaerőexport (vendégmunka – Gastarbeit) volt. A vendégmunkások az 1965-ös
gazdasági reform nyomán jelentek meg Nyugat-Európában. A gazdasági ésszerűsítések miatt a veszteséges szocialista vállalatok bezárását követően ugyanis százezres
tömegek maradtak munka nélkül. A jugoszláv vendégmunkások száma 1971-ben
már 769 ezerre emelkedett úgy, hogy ezek mintegy 39 százaléka horvát, míg a többi
304 | kitanics máté – pap norbert
nemzetiség részvétele ennél kisebb arányú volt (a reformot leginkább a horvátok és
a szlovének vették komolyan). A kiutazók fő célterülete Németország (mintegy 70
százalék érkezett ide), mellette nagyobb arányban Ausztriában és Svájcban dolgoztak, de voltak akik eljutottak Kanadába, Ausztráliába és Új-Zélandra is. Később a más
nemzetiségűek (pl. a szerbek) aránya is megnőtt, de a horvátok és szlovénok jugoszláviai számarányához képest nagyobb részvétele mindvégig fennmaradt (Sokcsevits,
2011). A „Gastarbeit”-jelenség napjainkban is megfigyelhető. Így Nyugat-Európában
az egykori Jugoszlávia területéről az 1960-as évektől, majd a szerb-horvát-bosnyák
háború során, valamint a legújabb időkben migráló horvátok, bosnyákok, szerbek,
macedónok, illetve Bulgáriából érkezők tömegei dolgoznak.
A rendszerváltásokat követően hasonló módon albánok ezrei mentek munkát
vállalni Görögországba, Olaszországba, részben Nyugat-Európába és a tengerentúlra
is. Bulgária ebben az időben riasztó mértékű népességfogyást szenvedett el, lakóinak
száma az 1980-as 9 millióról a 2011-es népszámlálás szerinti 7,5 millióra csökkent. Ennek a csökkenésnek csak az egyik oka volt a nyugati vendégmunka, de ez is szerepet
játszott benne.
Az 1990-es évek háborús cselekményeinek hatására szintén nagyobb mértékű
migrációra került sor. Az újonnan létrejött nemzetállamok etnikai tisztogatással,
vagy a migráció bátorításával érték el a többségi nemzettől különböző, asszimilációra kevésbé hajlamos polgáraik távozását (Bali, 2012). A térségben 3,7 és 4 millió
közé teszik a menekültek, otthonukat elhagyni kényszerülők számát, akik közül 600
és 800 ezer között lehettek a más országba távozók. Jelentős volt és részben maradt
az IDP-k (Internally Displaced Person – országhatáron belüli menekült) száma is.
Az ilyen típusú migránsok Horvátországban, Bosznia-Hercegovinában az 1990-es
években, Koszovóban és Macedóniában pedig a kétezres évek elején időszakonként
jelentős számban voltak jelen. Napjainkban az UNHCR 1 mintegy 200 ezer IDP-t tart
számon Délkelet-Európában, ezek közül 80 ezer a RAE2 csoporthoz tartozik.
Jugoszlávián kívül Bulgáriában került sor újból etnikai tisztogatásra, és a bulgáriai
törökök, pomákok Törökországba kényszerítésére. 1984 és 1989 között, a Zsivkov-rezsim
utolsó éveiben a mintegy 900 ezres (a lakosság 10 százalékát kitevő) török kisebbség
erőszakos asszimilációjára történt kísérlet a bolgár „újjászületési” politika jegyében.
A politikát feltehetőleg a bolgár etnikumú lakosság növekedésének megtorpanása,
várható demográfiai eróziója váltotta ki. A demonstrációkban, véres eseményekben
is bővelkedő folyamat végén, a beolvasztási politika sikertelensége nyomán került
végül sor 1989-ben mintegy 300–350 ezer fő török nemzetiségű bolgár állampolgár
Törökországba történő emigrálására. Ebből a következő években, a zsivkovi rezsim
összeomlása után mintegy 150 ezer fő tért vissza szülőföldjére (Pándi, 1998).
1
2
Elérés: http://www.unhcr.org/pages/49e48d766.html (Letöltve: 2014.07.20.)
RAE – Roma, Askhali, Egyptian.
ázsia és európa szorításában – migráció a balkánon | 305
Balkáni muszlim migránsok, és a magyarországi iszlamizáció
A Jugoszlávia felbomlásával járó háborúk idején menekültek ezrei találtak
menedéket Magyarországon. Ez a háborús időszak több hullámban eredményezte az iszlám hitűek megjelenését és jórészt menekülttáborokban történő
elhelyezését. A bosnyákok azonban nem csak a menekülttáborokban, de jelentős mértékben egyénileg oldották meg magyarországi lakhatásukat. Az utolsó
menekültként Magyarországon tartózkodó bosnyákok 2002-ben szervezetten
hagyták el az országot. Többen azonban magyar állampolgárként családot
alapítva, nem költöztek vissza Bosznia-Hercegovinába, így a magyarországi
muszlim közösség tagjaként gyakorolják ma is vallásukat. A 2000-es évek
kezdetével, csak részben a koszovói háborús válságnak köszönhetően, egyre
nagyobb számban jelentek meg Magyarországon a Koszovó és Macedónia területéről (csak elenyésző részben Albániából) származó speciálisan sütőiparral
foglalkozó, többségében iszlám hitű migránsok. Ez a folyamat 2008–2009
tájékán jelentősen felerősödött. Ma Magyarországon a megközelítőleg 1600
pékségből mintegy 400 működik albán tulajdonosi háttérrel. A hirtelen megjelenő és jelentős piaci részesedést szerző pékek és cukrászok jelenléte nem
iszlám vallásuk, hanem az európaitól eltérő albán üzleti kultúrájuk (adóelkerülés, élelmiszeripari előírások áthágása, foglalkoztatási szabálytalanságok)
miatt került az adóhivatal látókörébe. A balkáni iszlám népesség bevándorlása
nem töltött be döntő szerepet az iszlám magyarországi újraszerveződésében.
Ennek legfőbb oka, hogy Ausztria és Németország mint migrációs célpont Magyarországnál sokkal jelentősebb szerepet játszott az elmúlt időszakban, így
hazánk (legalábbis egy időre) elvesztette attraktivitását a boszniai muszlimok
között. Ugyanakkor Bosznia-Hercegovina közelsége, továbbá a tradicionális
kapcsolatrendszer miatt politikai, egyházpolitikai tényező tudott maradni.
Napjaink balkáni migrációjának néhány jellemzője
Az Európai Unió bővítése a balkáni térség irányába megváltoztatta a migráció természetét is. Az uniós lakosság jobb életszínvonala, az EU belső, egységes piaca, a társadalmi biztonság és a szabad mozgás, valamint a költözködés lehetősége együttesen
nagy vonzerőt gyakorol a migránsokra. A schengeni határrendészeti és információs
rendszer (SIS) azonban egészen 2014-ig jelentős akadályt képezett a betelepedni
szándékozók számára.
A hidegháborút követően a korábban zárt balkáni társadalmakban liberális, vagy
legalábbis liberálisabb, a világ felé nyitottabb struktúrák jelentek meg. A határok is
306 | kitanics máté – pap norbert
nyitottabbá váltak egy időre. Ezzel új lehetőség nyílt meg a fejlődő világ lakosai előtt
is: egyre többen igyekeztek a Balkánon keresztül eljutni a fejlettebb európai államokba. A globális migráció az 1990-es évektől vált megfigyelhetővé a balkáni területen.
Az elmúlt években ez a globális, részben interkontinentális migráció nagymértékben
felerősödött. A szíriai, afganisztáni, pakisztáni, iraki konfliktusok, a szubszaharai
régió biztonsági és megélhetési problémái és az ezek következtében meginduló
tömeges beáramlás, amelynek során 2015-ben már több mint 1 millió migráns érkezett, rendkívüli kihívás elé állította Európát. A menekültkérdés, kezelését tekintve
egymástól jelentősen eltérő reakciókat váltott ki. A magyar kormány az elsők között
döntött a bezárkózás mellett, műszaki határzárat létesített déli és részben keleti határán. Ezáltal az addig Görögországon, Macedónián és Szerbián át Magyarországra,
majd onnan Ausztriába vezető útvonal jelentősen módosult. A migránsok ugyanis
ezt követően már Magyarország érintése nélkül Horvátország, majd Szlovénia felé
fordulva igyekeztek Nyugatra. A bevándorlás mind a balkáni tranzitállomásokra,
mind a befogadó országokra óriási terhet rótt, próbára tette és teszi a közlekedési
rendszert, a közigazgatást, a szociális ellátórendszert, de a rendvédelmi szerveket is.
A szorgalmazott összeurópai helyzetkezelés egyelőre várat magára. Ennek hiányában egyre inkább előtérbe kerülnek a nemzeti megoldások, amelynek következtében
a belső határok felkeményedésének lehetünk tanúi. Mindez pedig már magát a schengeni rendszert veszélyezteti.
Ábra 2: A balkáni migrációs útvonal 2013-ban
Forrás: Pap–Nagy–Végh–Léphaft, 2013
ázsia és európa szorításában – migráció a balkánon | 307
Ábra 3: A balkáni migrációs útvonal 2016 elején
Forrás: Saját szerkesztés, Grafika: Simon Bertalan
A Nyugat-Európa és Észak-Európa államai felé tartó migránsok a Balkánra
továbbra is csak tranzitállomásként tekintenek. Számukra itt ugyanis nem vonzó
a letelepedés, amely alól kivételt talán csak az uniós tag Görögország jelenhet.
Mindazonáltal a migrációs folyosókon és a menekülttáborokban sajátos egyéni- és
csoportkapcsolatok alakulnak ki, amelyek hozzájárulnak a térség gazdaságához
csakúgy, mint a szervezett bűnözés virágzásához. Az ún. „Balkáni útvonal” egy folyamatosan változó, elsősorban a török, a bolgár, a román, az albán és a görög szervezett
bűnözés által működtetett illegális kereskedelmi és embercsempész-útvonalhálózat,
amelyen a helyi bűnöző csoportok mellett a kibocsátó és célországok szervezett
bűnözésének ügynökei is tevékenykednek. A lokális bűnszervezetek és ezek alvállalkozói (sofőrök, taxisok, szállásadók, kommunikációt segítő magánszemélyek) etnikai
hovatartozástól függetlenül mindenhol együttműködnek a haszon reményében.
308 | kitanics máté – pap norbert
A szervezett bűnözői hálózatok a nagy földrajzi kiterjedésű balkáni útvonalrendszeren alakítanak ki hálózatokat és helyezik át tevékenységük súlypontját egyik
helyről a másikra, rendészeti intézkedések hatására. Ez történt például 2007-ben,
amikor az albán-görög határról az embercsempészet fő csomópontja áttevődött a
görög-macedón határon keresztül a macedón-szerb és a macedón-koszovói térségre.
A macedóniai határellenőrzés szigorítása, a migránsok kibocsátó országok szerinti
szűrése a valódi menekültstátusszal összefüggésben, napjainkban ismételten az illegális csatornák változását eredményezi, eredményezheti. Ennek hatására Bulgárián
és Szerbián, esetleg Románián keresztül a magyar határt elérve, ha egyelőre kisebb
csoportokban is, de újra erősödött, erősödhet a tiltott határátlépések száma.
Az interkontinentális migráció a „fehér”, „szürke” és „fekete” gazdaság struktúráin
keresztül illeszkedik be a balkáni térség társadalmi, politikai és gazdasági szerkezetébe. A Balkán napjainkban a modern és a hagyományos migrációs jelenségek széles
tárházát mutatja fel. Klasszikus kibocsátó terület, háborús menekültek kibocsátója,
IDP-k vannak jelen több térségben, ugyanakkor befogadó terület (Görögországban)
és az ázsiai és afrikai migránsok tranzitterülete is. A modernizációval járó következmények (gazdasági és klímakatasztrófák) mellett megtalálhatjuk a migráció
hagyományos okait is, az etnikai homogenizáció politikáját, az elüldözött és másutt
kényszerű befogadást kereső migráns csoportokat, amelyek a Balkán egyes részeit
kibocsátó, más részeit pedig befogadó térséggé teszik.
1.
Melyek a Balkán főbb migrációs útvonalai, milyen természeti tényezők
alakították ezeket?
3.
Milyen főbb jellemzői vannak a Balkánt érintő migrációs tranzitnak?
2.
4.
5.
Melyek a félszigeten a jelentősebb, migránsokat kibocsátó területek és
melyek a főbb befogadó országok?
Mutassa be az 1990-es évek balkáni háborújának migrációs jellemzőit!
Mutassa be a balkáni migránsok etnikai és vallási hátterét!
ázsia és európa szorításában – migráció a balkánon | 309
Ajánlott linkek az interneten:
Balkan Academic News
http://www.seep.ceu.hu/balkans/index.html
Migration for Development in the Western Balkans (MIDWEB) project
http://tvrmidweb.org/index.php?page=1
Szerb Tudományos Akadémia Balkán Intézet
http://www.balkaninstitut.com/eng/language-folklore-migrations-in-the-balkans
The UN Refugee Agency
http://www.unhcr.org/pages/49e48d766.html.
Balkan Monitor
http://www.balkan-monitor.eu/files/090626_Gallup_Balkan_Monitor-Focus_On_Migration.pdf
Magyar Tudományos Akadémia Történettudományi Intézet Balkán Kutatócsoport
http://www.tti.hu/en/events-top/1059-workshop-of-the-hungarian-japanese-joint-balkanresearch-team.html
Felhasznált irodalom
Bali Lóránt (2012): A horvát-magyar határon átnyúló kapcsolatok jelene és jövője. Underground Kiadó és Terjesztő Kft., Budapest. 212 p.
Cvijić, Jovan (2009): A Balkán-félsziget és a délszláv országok: az emberföldrajz alapjai. Kis
Lajos Néprajzi Társaság, Vajdasági Művelődési Intézet, Szabadka-Újvidék. 530 p.
Csüllög Gábor (2012): Ütközőterek a Balkán történeti térszerkezetében I. Mediterrán és Balkán Fórum, Vol. 6., No. 2. pp. 2–7.
Gulyás, László – Csüllög, Gábor (2012): Kosovo’s Territorial Characteristics from the Roman
Empire to the Fall of the Medieval Serbian State. West Bohemian Historical Review, 2012,
No. 1–2. Pilzeň–Hamburg. pp. 11–26.
Mazower, Mark (2004): A Balkán. Európa Könyvkiadó, Budapest. 233 p.
Obolensky, Dimitri (1999): A Bizánci Nemzetközösség, Kelet-Európa, 500–1453. Bizantinológiai
Intézeti Alapítvány, Budapest. 535 p.
Pándi Lajos (1997): Köztes-Európa 1763–1993. Ozirisz Kiadó, Budapest. 803 p.
Pap Norbert – Nagy Janka Teodóra – Végh Andor – Léphaft Áron (2013): A magyarországi
muszlim migránsok az információs társadalomban. Információs Társadalom, Vol. 13., No.
3–4. pp. 59-78.
Sokcsevits Dénes (2011): Horvátország a 7. századtól napjainkig. Mundus Novus Kft., Budapest, 846 p.
További ajánlott irodalom
Barbara, Jelavich (1996): A Balkán története I–II. Osiris, Budapest. 342 p., 398 p.
Erdősi Ferenc (2005): A Balkán közlekedésének főbb földrajzi jellemzői. Balkán Füzetek 3. PTE
TTK FI KMBTK, Pécs. 124 p.
Hajdú Zoltán (2002): A Balkán-félsziget politikai földrajza. In: Pap Norbert – Tóth, József
(eds.): Európa politikai földrajza. Alexandra, Pécs. pp. 185 Kinek a békéje: Háború és béke
a volt Jugoszláviában 224.
Juhász József – Márkus László – Tálas Péter – Valki László (ed.) (2003): Kinek a békéje: Háború
és béke a volt Jugoszláviában. HM Zrínyi Kommunikációs Szolg. Kht., Budapest. 328 p.
310 | kitanics máté – pap norbert
Kitanics Máté (2009): Vlachok a balkáni olvasztótégelyben. Balkán Füzetek. Különszám, 1. PTE
FI KMBTK, Pécs, pp. 149–154.
Kitanics Máté – Pap Norbert (2010): Albánok. Balkán Füzetek 9. PTE TTK KMBTK, Pécs. pp.
16–32.
Mendöl Tibor (1948): A Balkán földrajza. Balkán Intézet, Budapest. 107 p.
Miklós Péter (2009): A magyarországi bolgárság migrációja a 18–20. században. Magyarország és a Balkán. Balkán Füzetek, Különszám, II. PTE TTK FI KMBTK, Pécs. pp. 241–247.
Pap Norbert (2010): Magyarország a Balkán és a Mediterráneum vonzásában. Publikon Kiadó,
Pécs. 320 p.
Szakály Ferenc (1991): Szerbek Magyarországon – Szerbek a magyar történelemben. In:
Zombori István (ed.): A szerbek Magyarországon. Szeged. pp. 10–50.
Tóth Péter (2006): A magyarországi cigányság története a feudalizmus korában. Bölcsész
Konzorcium, Budapest. 151 p.
Az európai iszlám és a muszlim bevándorlás kérdése
Kelet-Közép-Európában
Pap Norbert – Kitanics Máté
Absztrakt
A multikulturalizmus kérdése egyike a legjelentősebb vitatémáknak
Európában. A muszlim bevándorlás jelentősen befolyásolja napjaink politikáját
az európai országokban. Az általunk vizsgált öt közép-európai országban
(Magyarország, Lengyelország, Románia, Csehország és Szlovákia) 130 ezer
muszlim hívő él. A földrajzilag periférikus helyen élő dobrudzsai törökök
és a kelet-lengyelországi tatárok tradicionális kisebbségek, akik már több
évszázada ezen országok területén élnek. A többiek migránsok, illetve egy
kisebb részük olyan helyi, akik felnőttkorban tértek át az iszlámra. Ezen új
közösségek jellemzően a fővárosokban, az egyetemi központokban és a nemzetközi fürdőhelyeken koncentrálódnak. Jelen írás azt vizsgálja, miképpen
sikerült beilleszkedniük a többségi társadalomba, illetve milyen konfliktusok
alakultak ki ennek folyamán? Az iszlám előírásainak követése és a közösségi
igények (imahely, halal food, temetkezés, hitoktatás, vallásos kiadványok publikálása stb.) infrastruktúrát és szervezeti hátteret igényelnek. A tradicionális
közösségek és az újonnan érkezők egymással konkuráló, illetve együttműködő szervezeteket és megoldásokat hoztak létre. A többségi társadalmak a
mecsetépítési konfliktusok és az öltözködési előírások kapcsán szembesülnek
a muszlimok megjelenésével és térnyerésével. Az egyes államokban a nemzeti
közösségek eltérően reagálnak a muszlim szervezetek, vallási központok
megjelenésére. E különbségek forrása az eltérő történelmi tapasztalat, egyes
belpolitikai sajátosságok, vagy a nemzeti identitás bizonyos sajátosságai.
Abstract
Multiculturalism in Europe has become a debated issue. Muslim immigration
in Europe has serious effects on politics in European countries. The number of
Muslim believers in the examined five countries (Hungary, Poland, Romania,
the Czech Republic and Slovakia) is a total of 130 thousand. The Dobrudja Turks
and the Tatars of eastern Poland living at a geographically peripheral place are
312 | pap norbert – kitanics máté
traditional minorities, who have been in the area for several centuries. The rest
of them are migrants, or a small number of them are locals who have converted
to Islam as adults. These new communities are typically concentrated in the
capitals, university centres and at the international spa resorts. The present
chapter examines how they managed to fit into the mainstream society
and respectively what kind of conflicts have evolved with the given society.
Following the Islamic regulations and the community needs (places of worship,
halal food, funerals, religious education, publishing religious texts etc.)
require specific infrastructure and organizational background. Competing
or cooperating organizations and arrangements have been established by the
traditional communities and the newcomers. The majority of the societies
face the appearance and the spatial spread of Muslims in connection with
conflicts attached to mosque building and Islamic dress code. In each country
the national communities respond differently to the appearance of Muslim
organizations and religious centres. The sources of these differences are the
diverse historical experiences, some features of internal politics, or certain
peculiarities of national identity. The chapter is partly based on an empirical
research, which was conducted among the members of a smaller Muslim
community in Hungary, in the city of Pécs.
Kulcsszavak: Európa, Kelet-Közép-Európa, Eurabia, iszlamofóbia, mecsetviták
Keywords: Europe, East-Central-Europe, Eurabia, islamophobia, mosque debates
A multikulturalizmus és kérdőjelei
Az európai politikai diskurzus tematikáját már hosszú ideje a civilizációs paradigma
határozza meg. A világhírűvé vált amerikai politológus, Samuel P. Huntington az
1990-es évek közepén publikálta gondolatait. Ezek szerint a világ nagy konfliktusai a
jövőben civilizációs jellegű összeütközések lesznek. Ennek illusztrálására bőségesen
merített a nyugati világ és az iszlám egykori és mai konfliktusaiból (Huntington,
1996). Az elmélet nagy vitákat váltott ki világszerte, a 2001-es New York-i ikertornyok és a Pentagon elleni terrorista támadás időszakában széles társadalmi rétegek
látták Huntington álláspontját igazolva. Az elmélet és hozzá kapcsolódó vita jórészt
ma már tudományos téren látszólag meghaladottá vált, egyszerűsített változata
mégis széles körben elterjedt, és önmagában is ható tényezővé vált mind a Nyugat,
mind pedig az iszlám világ oldalán.
Utalva e kötet bevezető fejezetére, mely a multikulturalizmus egyes modelljeinek
válságát, valamint a poszt-multikulturális társadalom realitását is érintette, aláhúzandó, hogy a multikulturalizmus a különböző kultúrák térben és időben egymás mellett
az európai iszlám és a muszlim bevándorlás | 313
élését hirdeti. Feltételezi az értékek kölcsönös tiszteletét és elfogadását. Támogatói
között erős érvként szerepel a gazdasági fejlődésre gyakorolt kedvező, az innovációt
serkentő, megtermékenyítő hatása. Ugyancsak pozitívan erősíti a multikulturalizmus
eszméjét a bevándorló társadalmak sikeressége. Az Amerikai Egyesült Államok,
Kanada, Ausztrália, Brazília – ha nem is ellentmondás-mentesen, de – sikeresnek tekintett gazdasági és társadalmi együttélési modelleket alakítottak ki. Legalábbis nem
kevésbé sikereseket, mint a kulturálisan homogénnek tekinthető Japán, vagy csak a
legutóbbi évtizedekben diverzifikálódó Németország és Franciaország.
Az egyes térségekben terjedő intolerancia, a vallási radikalizálódás, a szociális
feszültségek, a bevándorló közösségekben terjedő bűnözés, az antiszociális magatartási formák terjedése, a sikertelen társadalmi integráció esetei láttán kutatók
és politikusok is megkongatták a vészharangot a kulturális diverzitásra épülő
társadalmak felett. A legnagyobb feltűnést Angela Merkel német kancellár 2010 októberében elmondott beszéde keltette, mely szerint a multikulturális társadalom kiépítésére tett kísérlet Németországban megbukott. Maga Huntington is foglalkozott
a multikulturalizmussal, mint egy olyan jelentős kockázatokat hordozó felfogással,
amely a közös amerikai értékeket és kultúrát, illetve az Egyesült Államok helyét tagadja a nyugati civilizációban. A vita szerteágazó és az érintett országokban is zajlik
a helyi problémákra és megoldási lehetőségekre fókuszálva.
Az iszlám előretörése az európai társadalmakban kevésbé tudományos vitákat
is gerjesztett. Főként szélsőjobboldali körökben, az erősödő iszlamofóbia több öszszeesküvés-elméletet szült. A kétezres években publikálta a legnagyobb hatású, ún.
Eurabia-koncepciót Bat Ye’or írói álnév alatt Giselle Littman írónő (Bat Ye’or, 2005).
Eszerint még az 1970-es években az Európai Közösség és egyes arab államok vezetői
megállapodtak Európa iszlamizálásában (és arabosításában) Amerika-ellenes és
cionizmus-ellenes célokkal. Az európai szélsőjobboldali mozgalmak tömegtámogatásának megerősödése szorosan összefügg az iszlámmal szembeni gyanakvással,
az iszlamofóbia terjedésével. Kontinensünkön az erősödő muszlim bevándorlás
indukálja azokat az intellektuális, illetve politikai vitákat, melyek jelen írás homlokterében állnak.
Az iszlám elterjedése, és regionális jellemzői Európában
Az iszlám 1,6 milliárd hívővel, a kereszténység után ma a második legjelentősebb
vallás, híveinek száma a Föld népességének 23,4 százalékát adja. Több irányzata,
felfogása is kialakult az évszázadok során. A hívők 80–90 százaléka szunnita, a többi
síita, és ugyan kis számban, de vannak további irányzatok is. Hozzávetőlegesen ötven
országban képez többségi vallást. Kialakulása az Arab-félszigethez kötődik, onnan
terjedt el. Észak- és Közép-Afrikában, valamint Ázsia egyes térségeiben jelenléte
meghatározó, de ma már a világon szinte mindenütt találkozhatunk muszlim hívőkkel.
314 | pap norbert – kitanics máté
Terjeszkedésük során Európában is megjelentek a hódító iszlám birodalmak. Az
Ibériai-félszigeten az Omajjád állam, a Balkánon az Oszmán Birodalom szerveződött
meg, és állt fenn évszázadokig, és mindkettő csak később, felszabadító háborúk nyomán szorult ki a kontinensről. Az ibér területeken a muszlimok vallási közösségeit is
felszámolták a katolikus királyok, a Balkánon viszont milliós tömegben, helyenként
tömbszerűen maradtak muszlimok. A balkáni dezintegrációs folyamatok következtében ma már több, többségében muszlimok által lakott állam is kialakult (Albánia,
Koszovó, a csak részben európai Törökország, illetve a muszlimok relatív többségével
jellemezhető Bosznia-Hercegovina). A kelet-európai területeken korábban a krími,
napjainkban viszont a kaukázusi, továbbá a közép-ázsiai térség játszott kiemelt
szerepet az iszlámmal kapcsolatban.
A 19–20. században koloniális kapcsolatrendszer, majd a második világháborút
követően modern migráció keretében kerültek nagy számban muszlim migránsok
Európa jómódú, többnyire nyugati államaiba. A háború utáni konjunktúra megnövekedett munkaerőigénye is szerepet játszott ebben. Elsősorban ezzel magyarázható,
hogy napjainkban már több mint 43 millió iszlám hívő él Európában (5,8 százalék),
miközben a Pew Institute előrejelzése szerint a számuk 2030-ra elérheti akár az 57
milliót is (7,8 százalék) (Pew Institute, 2011). Jelen tanulmányunkban kiemelt fontossággal bíró, hazánkat is felölelő Kelet-Közép-Európa félperiférikus jellegű területeit
eddig csak kevéssé érintette ez a migrációs vonulat.
Az iszlám jelenléte Európában sajátos földrajzi mintázatot követ. A magasabb társadalmi arány, a nagyobb hagyományos közösségek a kontinens földrajzi közepétől
távolabb alakultak ki. Ebből a szempontból a déli, a migráció első vonalában elhelyezkedő államok, illetve nyugaton a régi gyarmatosító országok, valamint a birodalmi
múltú Oroszország és egy-két jómódú, a balkáni és a török migránsok célterületeként
megjelenő közép-európai állam az, amelyek figyelmünket felkelthetik.
Táblázat 1: A nagyobb európai muszlim közösségek1
Állam
Oroszország 1
Egyesült Királyság
Németország
Franciaország
Hollandia
Spanyolország
Olaszország
1
1990
(1000 fő)
13 634
1172
2506
568
344
271
858
2010
(1000 fő)
16 379
2869
4119
4704
914
1021
1583
2030
(1000 fő)
18 556
5567
5545
6680
1365
1859
3199
Forrás: Pew, 2011.
Muszlimok aránya a
társadalom egészében (2010)
11,7 százalék
4,6 százalék
5 százalék
7,5 százalék
5,5 százalék
2,3 százalék
2,6 százalék
Oroszország eurázsiai állam, részben ázsiai területén élnek a muszlimok.
az európai iszlám és a muszlim bevándorlás | 315
Az iszlám Kelet-Közép-Európa országaiban
Kelet-Közép-Európa népei az iszlámmal hosszabb ideje állnak kontaktusban. Az
egyik legkorábbi kapcsolatot ebben a relációban a magyarok alakították ki, akik mint
a népvándorlás aktív részesei, már az eurázsiai sztyeppén érintkezésbe kerültek
vele. Sőt, a honfoglalók között 2–5 százalékra tehető a muszlimok aránya, akiknek
egy részét azok a kálizok, böszörmények képezték, akik pénzügyi szakértőkként
speciális „állami” szolgálatot is elláttak. A később ugyancsak megtelepedett kunok
egy része szintén muszlim lehetett. A muszlim közösség fennmaradása a 14. századig
követhető, erre az időszakra asszimilálódtak vagy elhagyták a Magyar Királyság
területét. Néhány évtizeddel később már egy tisztán keresztény Magyarország ütközött meg az Oszmán Birodalommal és szerzett új tapasztalatokat az iszlámról, mint
a törökök vallásáról.
A lengyelek és litvánok, csehek, szlovákok és románok kizárólag hódító államok,
keletről a tatárok (Arany Horda, majd a Krími Kánság), illetve délről a törökök
(Oszmán Birodalom) által közvetített hatásként találkozhattak az iszlámmal először.
A mai magyarok és a szlovákok elődei számára a török szomszédság, míg a többiek
esetében a tatár befolyás volt a meghatározó. A románok mindkét hatást elszenvedték. A csehek ezekből a folyamatokból jórészt kimaradtak, így számukra a 19. század
végén a csekély számú bosnyák migráns megjelenése révén zajlott az első társadalmi
méretű találkozás az iszlámmal.
A lengyelországi muszlimok részben a régi, mintegy 600 éve a területen élő tatárok
leszármazottai. A lengyel társadalomba integrálódott csoportról van szó, akik eredeti
nyelvüket évszázadokkal ezelőtt elvesztették, de szokásaikat és vallási identitásukat
megőrizték. Szunniták, de nem tűnnek ki szokásaikkal és öltözködésükkel sem a
többség közül. Az újonnan érkezett hívők szemükre is vetik, hogy nem péntekenként,
hanem vasárnap járnak mecsetbe és az asszonyok nem kendőzik el magukat. Hagyományos szállásterületük észak-keleten van, de migráció révén ma már néhány lengyel nagyvárosban és a tengerentúlon is vannak kolóniáik. A muszlimok másik része
(többsége) vagy diákként a szocialista időszakban, vagy azóta érkezett és telepedett
le néhány lengyel városban. Számuk a régi tatár muszlimokat legalább kétszeresen
múlja felül. A két csoport között érezhető a feszültség, részben a vallásgyakorlat,
részben pedig az állami pénzügyi forrásokhoz való hozzáférés különbségei miatt.
Az utóbbi csoport létszáma növekedésben van, míg a tatároké stagnál. A lengyel
állam és a társadalom pozitívan viszonyul a muszlim csoportokhoz, jóllehet a lengyel
társadalom a leginkább vallásos egész Európában. Ugyanakkor a lengyelek magukra
jelentős európai hatalomként tekintenek, az iszlámhoz való belső viszonyuk érinti a
muszlim országokhoz fűződő kapcsolatukat is, amit álláspontjuk szerint egy felemelkedő és öntudatos középhatalomnak figyelembe kell vennie (Bureš, 2010).
A cseh társadalom számára az iszlám viszonylag új élmény. A muszlimok – a kisszámú áttért mellett – szinte mindannyian újonnan bevándoroltakból állnak. A két
316 | pap norbert – kitanics máté
legnagyobb cseh város, Prága és Brno mellett az egyetemi központokban és a gazdag
közel-keletiek által is látogatott fürdővárosok környezetében van jelen az iszlám.
A cseh társadalomnak nem igen lehetnek közvetlen rossz tapasztalatai a muszlimokkal
kapcsolatban, mégis jelentős idegenellenesség, elutasítás tapasztalható körükben.
Ez véleményünk szerint részben a nyugat-európai frusztrációk beszivárgásából
adódhat, de abból is, hogy a cseh társadalomban a legmagasabb a vallásos meggyőződés nélküliek aránya a kontinensen. Így, a muszlimok osztozhatnak a keresztény
egyházakkal a vallás elutasítottságában. Főként 2001. szeptember 11-e óta nőtt meg
az iszlámmal kapcsolatos érzékenység. A feszültség elsősorban a mecsetépítési vitákban manifesztálódik.
A szlovákiai muszlimok száma csekély, Kelet-Közép-Európában a legkisebb.
Leginkább Pozsonyban és néhány más szlovák városban összpontosulnak (Kassa,
Nyitra stb.). A szlovák társadalom másként viszonyul az iszlámhoz, mint a cseh.
Az ellenérzéseket kevésbé nyilvánítják ki, ugyanakkor jellemző, hogy Pozsony Európa egyetlen fővárosa, Szlovákia pedig az egyetlen állama, ahol a legutóbbi időkig nem
működött mecset, illetve ahol a létesítését nem engedélyezték. Ezt magyarázhatja,
hogy a szlovák identitás igen érzékeny, figyelembe véve, hogy az egyik legfiatalabb
európai államról és nemzetről van szó. Erős az elutasítása mindennek, ami kívülről
érinti az identitás kérdését.
A romániai Dobrudzsában a muszlim jelenlét legalább 700 éves, itt többszöri átrétegződés történt. Tatár és török, muszlim cigány, továbbá szíriai és azeri csoportok
is letelepedtek a Duna-delta közelében. Napjainkban Romániában nagyszámú mecset
található, és működik egy iszlám teológiai és pedagógiai főiskola is. A muftiátus
központja Konstancában van. A dobrudzsai muszlimok számíthatnak a török állam
mindenkori erkölcsi és pénzügyi támogatására is. Ezen túl az országban szintén jelen
vannak a modernkori migránsok, akik különböző közel-keleti államokból érkeztek és
Bukaresten kívül, elsősorban az erdélyi és bánsági városokban telepedtek meg.
A magyar társadalomban az ország történelme során többször is megjelentek a
muszlimok valamilyen formában, de ezek a periódusok nagyrészt azzal zárultak,
hogy az iszlám társadalmi bázisa megszűnt, asszimilálódtak vagy elhagyták az
ország területét. Ezeknek a periódusoknak viszont a kulturális, építészeti, irodalmi
lenyomata megmaradt, az iszlám újjászületésében pedig szerepet játszottak, ahogy
a magyar többségi társadalomnak a viszonyulását is részben meghatározták.
A magyarországi muszlimok a saját létszámukat mintegy 32 ezer főre becsülik, ami
valamivel magasabb, mint a Pew Institute által közölt adat. Napjainkban a magyarországi muszlim közösség erősen megosztott. Sulok Zoltán szerint (Sulok, 2010)
az összes magyarországi muszlimnak valamivel több mint a fele arab országból
származó migráns. További jelentősebb csoportot képeznek az irániak és a törökök.
A magyar áttértek számaránya – a teljes közösséget figyelembe véve – nem egészen
8 százalékot tesz ki. A közösség kb. 10 százaléka diák, akik jellemzően csak néhány
az európai iszlám és a muszlim bevándorlás | 317
évet töltenek az országban, így esetükben egyfajta rotáció figyelhető meg. Létezik ellentét a „magyar muszlimok” és a bevándorlók között. Nem súlyos, de ellentét feszül a
török hátterű szervezetek és az arabok között, valamint részben elkülönülés jellemzi
a szunnitákat és a síitákat. Érdekes, hogy a két világháború közötti időszak iszlámját
is hasonló megosztottság jellemezte (Pap, 2011).
A muszlimok zöme Budapesten és néhány vidéki nagyvárosban, Pécsett, Szegeden, Debrecenben koncentrálódik. A közösségre jellemző, hogy fiatalos korszerkezetű, tagjai többsége a középosztályhoz tartozik. Vannak, akik sikeresen illeszkedtek
be a helyi közösségbe, pl. a magasan kvalifikáltak, vagy a saját üzlettel rendelkezők.
Ugyanakkor a háború elől menekültként érkezők vagy szegény országból betelepültek küzdenek a társadalmi integrációért, a munkahelyek megszerzéséért. Utóbbiak
igyekeznek a már megtelepedett muszlim vállalkozóknál elhelyezkedni. Felülreprezentáltak az egészségügyben, a kereskedelemben és a vendéglátásban is. Az egyetemi
városokban a muszlim hallgatók azok, akik a helyi közösség alapját adják (Pap, 2013).
A magyarországi iszlám (oszmán) építészet emlékeit számon tartják, részt vesznek a gondozásukban, a hazai műemlék mecsetek közül kettőt rendszeresen, két
másikat pedig alkalmanként használnak vallási célokra.
Táblázat 2: A muszlimok száma és jellege Kelet-Közép-Európában az ezredforduló körül
Ország
Csehország
Magyarország
Lengyelország
Románia
Szlovákia
Muszlimok
száma (fő)
10 000
30 000
20 000
75 000
4000
Főbb nemzeti csoportjaik
Arabok, bosnyákok
Arabok, törökök,
albánok,
Tatárok, csecsenek,
arabok, törökök
Törökök, tatárok,
cigányok, arabok
Arabok, törökök
Megjegyzés
Modern migránsok és áttértek
Modern migránsok és áttértek
A 600 éves tatár közösség és a modern
migránsok
A dobrudzsai török, tatár, cigány
közösség mellett modern migránsok
Modern migránsok
Forrás: Yearbook of Muslims in Europe 2011.
318 | pap norbert – kitanics máté
Táblázat 3: A muszlimok száma Kelet-Közép Európában 2010-ben és becslés 2030-ra2
Ország
Csehország 2
Magyarország
Lengyelország
Románia
Szlovákia
KKE összesen
Európa
Világ
Muszlimok
száma
2010
4000
25 000
20 000
73 000
4000
126 000
42 967 000
1 618 143 000
Részarányuk
a népességből
(százalék) 2010
0,1
0,3
0,1
0,3
0,1
0,1
5,8
23,4
Muszlimok száma
(fő)
2030
4000
24 000
19 000
73 000
4000
124 000
56 929 000
2 188 874 000
Részarányuk
a népességből
(százalék) 2030
0,1
0,3
0,1
0,4
0,1
0,1
7,8
26,3
Forrás: Pew, 2011 (Elérés: http://features.pewforum.org/muslim-population/) alapján saját szerkesztés.
A különböző adatok, becslések összevetésével megállapítható, hogy a muszlimok
számaránya Kelet-Közép-Európában csak ezrelékekre rúg. Az előrejelzések stagnálást, vagy csak igen szerény növekedést jósolnak az elkövetkező húsz évre. Még ha
váratlan események hatására a muszlimok létszáma meg is ugrana, egy-két évtizeden belül akkor sem képezhetnek jelentős tömeget. Az iszlamofóbia problémájának
emlegetése túldimenzionálás, párhuzamok vonása Nyugat-Európával nem indokolt, a
nyugat-európai típusú problémák megjelenésére egyelőre semmi sem utal. Mi az oka
annak, hogy a helyi társadalmak mégis jelentősebbnek érzik az iszlám jelenlétét és
a muszlimok létszámának növekedéssel kapcsolatban is a megalapozottnál nagyobb
növekményre számítanak? Ezzel összefüggésben a következőket vetjük fel:
• Feltehető, hogy a muszlim kisebbség jobban „látszik”, mint más kisebbségek, a
nők öltözködésével és a férfiak megjelenésével kapcsolatos szabályok miatt. Így
valós számuknál nagyobb részarányúnak tűnnek.
• A térség országai Nyugat-Európát tekintik fejlődési mintának, a közvélemény azt
vélelmezi, hogy az ottani jelenségek, pl. a muszlimok bevándorlása begyűrűzhet
hozzájuk is.
• A térség lakói jelentős népességfogyással, elöregedéssel kénytelenek számolni,
nem csupán a vidéki, de a városias térségekben is. A fogyatkozó népességű városokban az elmúlt években az elveszett lakosok pótlására vagy menekültként
meg is jelentek a migránsok. A helyi politikai, közéleti diskurzus azonban a nagyságrendeket gyakran irreális méretűre nagyítja fel, de figyelmen kívül hagyja,
hogy hiányoznak azok a reálfolyamatok és feltételek, amelyek a nyugati államok
migrációs folyamatait fűtik.
2
A csehországi 4 ezer fős adat bizonyosan nem hiteles, ez a 2001-es népszámlálás adatához áll közel
(3700). Az alternatív források megegyeznek abban, hogy a 10 ezer főt meghaladó létszám lehet valós.
az európai iszlám és a muszlim bevándorlás | 319
A push-hatások (gazdasági recesszió, munkanélküliség, vállalkozási lehetőségek
beszűkülése vagy hiánya, etnikai-vallási feszültségek, fegyveres konfliktusok, üldöztetés, ökológiai problémák stb.), amelyek a migránsokat Európa egyes országai
felé terelik, az EU országok jelentős részét célterületté változtatták az elmúlt évtizedekben. A pull-hatások (gazdasági fejlettség szintje, munkalehetőségek megléte, a
mobilizáció magas foka, befogadó társadalom stb.) azonban jelentős különbségeket
eredményeznek az országok között. A nagy kérdés az, hogy az egyes kelet-közép-európai országokban kialakulnak-e a munkaerőpiacon vagy a kisvállalkozások piacán
azok a piaci rések, amelyek Nyugat-Európa egyes részein is vonzzák a migránsokat.
A világgazdasági válság a korábbi várakozásokat, illetve azok feltételeit alaposan
felborította. Ezért a prognózisok újragondolása elkerülhetetlen.
A valódi társadalompolitikai kérdés jelenleg nem az „abszolút számosság”, hanem
az, hogy a muszlim hívők milyen mértékben koncentrálódnak térben, településen
vagy városrészben? Egy nagyobb térségben oszlanak el, kevésbé észrevehető módon? Vagy 2000–5000 hívő néhány utcában, egy városrészben alkot zárt társadalmat,
épít mecsetet, tart fenn iskolát és halal üzleteket stb.? Ha az utóbb említett módon
szerveződik, az jelentősebb helyi konfliktusok kialakulását eredményezheti. Vizsgálataink azonban egyelőre nem mutatják zárt települési közösségek (gettó-szerű településrészek) kialakulását Magyarországon. A Yearbook of Muslims in Europe éves
jelentései sem adnak hírt erről Kelet-Közép-Európában. Nem lehet azonban kizárni,
hogy egy váratlanul bekövetkező politikai, ökológiai vagy gazdasági kataklizma
olyan migrációs hullámot indít el a Közel-Keleten vagy Ázsiában, amely ezt a hatást
eredményezheti. Az elkövetkező időszak társadalompolitikai feladata a migránsok,
köztük a muszlimok társadalomszerveződésének elmélyült vizsgálata, esetenként
komparatív módszerekkel, az integrációjukkal kapcsolatos kérdések alapos megvitatása, majd stratégia készítése egy ilyen helyzet kezelésére.
A muszlimok vallási és civil szervezetei, a közösségek intézményesülése
A hívők – az európai felfogás szerint –, hogy a közös hit szerinti tanítást követhessék,
a közösségi szükségleteket biztosíthassák és az érdekeik védelmét elláthassák, szervezeteket (egyházakat) hoznak létre és elismertetik ezeket a létesítés helye szerinti
állammal.
Az iszlám ugyanakkor ebből a szempontból (is) jelentős különbségeket mutat fel.
Nincs szüksége hierarchizált egyházi keretekre, a tanítás pedig viszonylag egyszerűen átadható, nincs szükség nyugati értelemben vett papságra sem, bár vallási műveltségre igen. Ezzel erősen eltér a vallás európai felfogásától, amelyben az egyház/
egyházak szerepe alapvető. Ugyanakkor a közösségnek vannak olyan ügyei, amelyek
hatékony kielégítése szervezetet igényel. Ezen okok miatt a muszlimok Kelet-KözépEurópában is, élve az állami szabályozás adta keretekkel, egyházakat hoztak létre.
Némileg különös, hogy az elemzett világvallás követői kisegyházi keretek között
320 | pap norbert – kitanics máté
rendezték be életüket. Ugyanakkor a muszlim egyesületeknek és alapítványoknak is
fontos szerep jut a praktikus közösségi feladatok megszervezésében.
Lengyelországban meglehetősen alacsony a bejegyzéshez szükséges létszám,
minimum 100 főnek kell a szándékát kifejezni vallási szervezet vagy egyház bejegyzéséhez. Jelenleg négy bejegyzett szervezet működik. A legrégebbi a szunnita MZR
(Muzulmanski Zwiazek Religijny w Rzeczpospolitej Polskiej), melyet még 1925-ben
alapítottak lengyel-tatár muszlimok. Napjainkban már más, főleg a volt Szovjetunió
utódállamaiból és Törökországból származó muszlimok is csatlakoztak hozzá.
A másik jelentős szervezet a szintén szunnita Muzulmán Liga (Liga Muzulmanska w
Rzeczpospolitej Polskiej) 2001-ben jött létre, főleg a bevándorolt arabok és lengyel
áttértek képviseletét látja el. A két szervezet között a viszony jó. A legfőbb muszlim
vallási tekintély a mufti, napjainkban Tomasz Miskiewicz lengyel-tatár, az állam is
ezt az intézményt ismeri el a muszlimok „hivatalos képviselőjének”. Ezeken túl két
nagyon kicsi síita szervezet is létesült, melyeket meglehetősen korán, még 1990-ben
jegyeztek be a fővárosban és környékén élő hívők igényei szerint. Ezek a Muszlim
Egység Szervezete (Stowarziszenie Jednosci Muzulmanskiej) (Varsó) és az Ahl-ulBayt Iszlám Gyülekezete (Islamskie Zgromad zenie Ahl-ul-Bayt) (Brwinów). Több
kulturális profilú, a muszlim közösségi igényeket szolgáló civil szervezet is működik
az országban. Négy helyi alapszervezettel (Poznan, Byalistok, Wroclaw és Katovice)
is rendelkezik a Lengyelországi Muszlim Diákok Társasága (Stowarzyszenie
Studentów Muzulmanskich w Polsce), mely leginkább a Lengyelországban tanuló diákok szabadidős tevékenységét szervezi. Byalistokban került bejegyzésre a Muszlim
Kulturális Egyesület (Muzulmanskie Stowarzyszenie Ksztaltowania Kulturalnego).
A tatárok kulturális életét a Lengyel Köztársaság Tatár Uniója (Zwiqzek Tatarów
Rzeczpospolitej Polskiej) nevű, 1992-ben alapított civil szervezet gondozza. Ezen túl
szükségesnek tartjuk megemlíteni a Dunaj Institut Dialogu nevű 2009-ben bejegyzett
alapítványt is. Ezen szervezeteknek a tevékenysége főként a vallási nevelés megszervezésére, az iszlámmal kapcsolatos ismeretterjesztésre, valamint muszlim szerzők
műveinek lengyelre fordítására koncentrálódik (Nalborczyk–Grodz, 2011).
Csehországban tízezer hívő a bejegyzési határ, de ezt a hatóságok nem veszik
szigorúan. 2004-ben az UMO-t (Ustredy muslimskych nabozenskkych obci), egy
muszlim ernyőszervezetet, a létszámkorlátozás ellenére is bejegyezték. A központi
testületében, minden csehországi muszlim szervezet képviseltetheti magát. Négy
alapszervezete van (Prága, Brno, Teplice és Hradec Kralové). Állami támogatásra
nem jogosult, így a céljait csehországi és külföldi hívők adományai révén tudja
csak megvalósítani. További civil szervezetek sorát jegyezték be cseh és bevándorolt muszlimok. 1989-ben indult az a Prágai Iszlám Alapítvány (Islamska nadace v
Praze), mely a prágai mecset létesítését tűzte ki célul. 2003-tól kezdődően egy iszlám
információs irodát is működtet a fővárosban. A Brno-i Iszlám Alapítvány (Islamska
nadace v Brne) 1994-ben kezdte meg működését szintén azzal a céllal, hogy mecsetet
az európai iszlám és a muszlim bevándorlás | 321
hozzon létre a második legnagyobb cseh városban. A muszlim szervezetek követte fő
irányvonallal elégedetlenek kisebb különálló csoportokat hoztak létre. Ilyen Prágában a Prágai Központi Dzsámi (Prag Merkez Cami). Ezt elsősorban törökül beszélők
alapították és törökországi, valamint németországi pénzügyi segítséggel működik.
Különös megoldásként, Brno-ban az Alfirdaus nyelviskola (Jazykova skola Alfirdaus)
ad keretet egy kisebb csoportnak. Itt arab nyelvtanfolyamot és Korán-kurzust tartanak az érdeklődőknek, de imatermet is biztosítanak. 2005-ben Prágában hozták
létre főként török magánszemélyek a Mozaik (Mozaiky) névre hallgató egyesületet
azzal a céllal, hogy Fetullah Gülen török vallási vezető gondolatait terjesszék. Fordítási és kiadási tevékenységet folytatnak. A Libertas Independent Agency egyesületet
2007-ben hozták létre részben muszlim magánszemélyek, hogy közösen küzdjenek
az iszlamofóbia ellen. Egyben kritikákat fogalmaznak meg a „hivatalos” muszlim
vezetők tevékenységével és nézeteivel szemben. A Muszlim Diákok és Fiatalok Uniója
a Cseh Köztársaságban (Svaz muslimskych studentu v CR) a külföldi diákok szervezete. Imatermeket működtet diákszállásokon, illetve weboldalt tart fenn. Általában
elmondható, hogy ezen szervezetekben cseh áttértek és bevándorlók egyaránt részt
vesznek (kivéve értelemszerűen a diákok szervezetét) (Machacek, 2011a).
Szlovákiában nincs bejegyzett muszlim vallási szervezet, ugyanis a 2007-es
egyházügyi törvény a vallási közösségek és egyházak létesítésére húszezer főben
határozta meg a bejegyzésre kerülés feltételeit, ráadásul a tagok személyes adatainak megadásával és azzal, hogy bizonyítaniuk kell a vallás hittételeinek ismeretét.
Ez az extrém szigorú szabályozás nem teszi lehetővé a regisztrációt. Ugyanakkor, bár
1999-ben kulturális szervezetként jegyezték be, de létezik egy hivatalosnak tekintett képviseletük, a Szlovákiai Iszlám Alapítvány (Islamska nadácia na Slovensku).
Gyakorlatilag mindazt a praktikus funkciót, amit a muszlim közösség igényel, tudja
biztosítani. Vallási és kulturális eseményeket szervez, informálja a közvéleményt az
iszlámmal összefüggő kérdésekről, segíti a muszlim menedékkérőket az országban,
kiadja az Al-Islam című hírlevelet, továbbá weboldalakat tart fenn. Vezetője egy
szíriai eredetű szlovákiai arab, Mohamed Safwan Hasna (Machacek, 2011b). 1993-ban
jegyezték be a Muszlim Diákok Unióját mint egyesületet, azzal a céllal, hogy segítse
a muszlimok életét Szlovákiában és hogy „objektív” információkat adjon a közvéleménynek az iszlámról mint vallásról és kultúráról. Ez volt az a szervezet, amelyből
később a továbbiak (pl. a Szlovákiai Iszlám Alapítvány is) kifejlődtek. Egy kevésbé
ismert szervezet a Szlovákiai Muszlim Alapítvány, melyről úgy vélik, hogy szalafi
vagy neo-szalafi tanok terjesztését végzi. Az Iszlám Irodalom Barátai Egyesületet
(Zdruzenie priatel’ov islamskej literatúry) az iszlám kultúra és tradíciók szlovákiai megismertetésére hozták létre. Alapítója Abdulwahab Al Sbenaty, aki további
szervezeteket is létrehozott, mint a Közel-keleti Tanulmányok Intézetét (Institut
blízkovychodnych studií) 2006-ban és a Muszlim Közösség Szlovákiában (Komunita
muslimov na Slovensku) nevű civil szervezetet, mindkettőt Pozsonyban. Viszonylag
322 | pap norbert – kitanics máté
új alapítású az Al Huda Alapítvány (Nadácia Al huda), amelyet Mohamad Farah Kassán
jegyzett be 2010-ben. A szlovákiai helyzet hátránya, hogy az egyházi státusz elérése
nélkül nem jogosultak állami támogatásra és nincs meg az autonóm joguk mecsetalapításra. Részben ezzel függ össze, hogy Szlovákiában csak imatermek léteznek.
Romániában a 489/2006-os törvény szerint az iszlám egyike a 18 elismert vallásnak. A román jog az iszlám szervezetét centralizálta. Az iszlám hívőket vallási
kérdésekben egyedül a muftiátus képviselheti és kizárólagosan szervezheti a hívők
mekkai zarándoklatát. A közösségi ügyeket a Szinódus Tanács (Consiliu Sinodal,
törökül: Sura-i Islam) intézi, mely a legfőbb képviseleti intézmény, a főbb muszlim
csoportokat és a vallási vezetőket tömöríti. A mufti szerepe kimagaslik a többi tag
közül, ugyanis az intézmény hosszabb ideje képviseli a muszlimokat és igen nagy tekintéllyel bír. A román állam pénzügyi támogatásban részesíti a muszlim közösséget.
Ezen túl egy sor civil szervezet tevékenykedik Romániában, melyek jótékonysággal,
iszlám vallási irodalom fordításával és kiadásával, továbbá az arab nyelv oktatásával
foglalkoznak.3 A legaktívabb közülük a Taiba Alapítvány, melynek a jelentőségét az is
mutatja, hogy a legtöbb civil szervezet egykor ebből vált ki. 4
Magyarországon a jelenlegi helyzet az 1990. évi IV. törvény alapján alakult ki, majd
2011 végén változás, újraszabályozás következett be. A közelmúltban három jelentősebb szervezet jött létre. Az 1990-es törvényi szabályozás alapján viszonylag könnyű
volt a vallási szervezetek alapítása, amely hatással volt a hazai szunnita muszlim
szervezetek létrehozására is. A Magyar Iszlám Közösség (MIK) ennél is korábbi,
1988-ban alapította meg Mihálffy Balázs. Az egyház vezetője (elnöke) a magyar Bolek
Zoltán, tagjai is jellemzően magyarok. A vallási mellett erős nemzeti elkötelezettség,
patriotizmus jellemzi a közösséget. Rendszeresen szerveznek hazai és nemzetközi
karitatív akciókat, továbbá muszlim missziókat tartanak fenn a menekülttáborokban és börtön pasztorációt is végeznek. Az Iszlám Diákok Egyesülete mint civil
szervezet jött létre, még a MIK előtt egy évvel, 1987-ben. Az egyesület részben közösségi, szervezeti előzménye volt a Magyarországi Muszlimok Egyházának (MME),
amelyet 2000-ben hoztak létre. Két alközpontja Szegeden és Pécsett található. Tagja
a Federation of Islamic Organisation in Europe-nak. Vezetője a magyar Sulok Zoltán,
tagjai között nagy számban találhatók külföldi származású hívők is. A harmadik,
legkésőbb létrejött (2003) és egyben legkisebb szervezet az Iszlám Egyház, melynek
székhelye a Dar as-Salam mecsetben, Budapesten található. A hívők egy kisebb
3
4
Ilyen a Félhold Iszlám Kulturális Központ Alapítvány (Fundatia Centrul Cultural Islamic Semiluna)
Bukarestben, a Taiba Alapítvány (Fundatia Taiba) Konstancában, a Romániai Muszlimok Egyesülete
(Asociatia Musulmanilor din Romania) Konstancában, a Muszlim Nővérek Egyesülete (Asociatia
Surori Musulmane) ugyancsak Konstancában, a Tuna Alapítvány (Fundatia Tuna), a Romániai Iszlám
Kulturális Liga (Liga Islamica si Culturala din Romania) és a Romániai Iszlámra Áttértek Egyesülete
(Asociatia Romanilor Convertiti la Islam) Bukarestben.
Kivétel a Tuna Alapítvány, mely a Gülen-féle mozgalomhoz kötődik (Vainovski-Mihai I. 2011).
az európai iszlám és a muszlim bevándorlás | 323
Viták a mecsetekről Kelet-Közép-Európában
A napjainkban zajló, az iszlámot érintő viták tárgyiasult célpontjai a mecsetek,
illetve az iszlám kulturális intézmények. Az új mecsetek, különösen pedig a
minaretek építése megosztja a nem muszlim társadalmakat az egész világon.
Az iszlámhoz kötődő létesítmények a lengyel társadalomban általában nem
váltanak ki indulatot vagy ellenzést. Csehország az az ország, ahol a mecsetépítések körül valószínűleg a legtöbb nyílt vita alakult ki. Az újonnan megjelent közösségnek „zöldmezősen” kellett kialakítania működési feltételeit.
Az első mecset a helyhatósággal folytatott kemény küzdelmeket követően
Brno-ban épült meg 1998-ban. Egy évvel később készült el Prága mellett egy
második ilyen létesítmény. Romániában nagyszámú mecset épült még az
oszmánli korban. Egy évszázada a számuk még meghaladta a 250-et. Ma 77
működik, nagyrészt Dobrudzsában, de épült újonnan Bukarestben is. Itt nem
ismeretesek vonatkozó viták. Szlovákiában az iszlám hívők nem képesek a
vallási szervezetek létesítése követelményeinek megfelelni, így mecsetet sem
építhetnek. Egy kísérlet volt hasonló funkciójú iszlám kulturális létesítmény
kialakítására Pozsonyban, de „városképvédelmi” megfontolások alapján a kezdeményezést elutasították. Magyarország esete több szempontból is sajátos.
Az oszmán hódítás korából fennmaradt néhány műemlék dzsámi, ezek közül
többen alkalmanként vagy rendszeresen imádkoznak. „Mecsetek” kialakítására lakásokból pl. Budapesten került sor, de ezek nem mutatják a dzsámik
jellegzetes formáit, a szomszédság jelentősebb ellenérzését sem váltották ki.
Hazánkban nem épült még klasszikus, kupolás-minaretes dzsámi, és a történelmi országterületen is csak a Vajdaságban, Szabadkán (Szerbia) van ilyen.
Iszlámellenes tiltakozásra a XI. kerületben került sor, amikor az Iszlám Egyház
megkezdte egy új mecset és kulturális központ építését. Az építés végül ellehetetlenült és az önkormányzat műszaki indokokkal visszavonta az építési
engedélyt.
Összességében a mecsetépítés kapcsán felmerülő vitákat – kimondva, vagy
kimondatlanul – a vallási intolerancián, az általános idegenellenességen túl
döntően a vélelmezett iszlám szélsőségesség miatti aggodalmak generálták.
Mennyire megalapozott ez a félelem? Az eddigi vizsgálatok szerint nem, vagy
csak csekély mértékben. Az évszázadok óta a többségi társadalommal együtt
élő török és tatár közösség esetében ez jellemzően fel sem merült. A migráns
muszlimok nagyrészt fiatal férfiak, akik közül egyesek helyi feleséget is
választanak, de mindannyian igyekeznek alkalmazkodni az őket körülvevő vi-
324 | pap norbert – kitanics máté
szonyokhoz. Az időnként megjelenő radikálisabb prédikátorok szélsőségesebb
iszlám felfogása nem vagy nehezen követhető ezen országokban, így ők nem is
maradnak meg ezekben a nagyon kicsi közösségekben. Érdekes azonban, hogy
egyes jelek szerint az egykori keresztényből lett áttértek egy része – amint
általában az a neofitákra jellemző – szigorúbb felfogást képvisel, mint „az
iszlámba beleszületők”.
csoportja az MME-ből ment át a szervezetbe. A vallási vezető a vélekedések szerint
neo-szalafi tanokat követő, palesztin származású Tayseer Saleh.
A 2011-ben elfogadott, új egyházügyi törvény miatt kialakult helyzetben kénytelenek voltak összefogni a muszlim szervezetek, így a két legnagyobb (a MIK és az MME)
2012-ben létrehozta a Magyarországi Iszlám Tanácsot. Jelenleg ez a szervezet (mely
nincs bejegyezve) látja el a jogszabályban rögzítettek szerint a muszlimok magyarországi képviseletét. Ugyanakkor a két létrehozó is legitim képviselője a muszlimoknak.
A helyzet némileg ellentmondásos, feltehetően további rendezést kíván.
Hazánkban is több muszlim civil szervezet alakult. Az egyik legrégebbi a már említett Iszlám Diákok Egyesülete, melyet még az 1980-as évek végén alapítottak a ma főként a Magyarországi Muszlimok Egyházához kötődő személyek. A Dialógus Platform
Egyesület, amely a Gülen mozgalomhoz kötődik, 2005-ben jött létre török és magyar
tagokkal. A güleni tanítás fordításán és publikációs tevékenységen kívül konferenciákat szerveznek. A Magyarországi Iszlám Kulturális Egyesületet 2008-ban hozták
létre török és magyar magánszemélyek. A szervezet a szúfi misztikus szülejmandzsi
mozgalomhoz kötődik. Legjelentősebb akciójuk, amely országos hírt kapott, hogy a
szigetvári várban kulturális központ létesítését kezdeményezték egymilliárd forint
költséggel. Az Aluakf Alapítvány Miskolcon tevékenykedik, ahol imaházat is tart fenn.
Kiemelkedik a kiadói tevékenységével a Hanif Kulturális Alapítvány, amelynek gondozásában, magyar fordításban jelentek meg a mára sorozat méretet elérő könyvek.
Az alapítvány működését 2012 végén felfüggesztette az ügyészség.
A muszlim szervezetek a vizsgált közép-európai államokban részben hasonló
problémákkal szembesülnek, ezért a válaszok is hasonlók. Központi szerepet kap
az imahely biztosítása, továbbá a vallási tanítás átadása rendezvények, fordítás,
publikálás, nyelvtanítás útján is. A létrehozott egyházi vagy civil szervezeteknek
ezek alapvető céljai. A nagy többség szunnita, de jelen vannak kis számban síita
szervezetek is. A származási, vagy a vallási kérdésekben meglévő különbségek külön
szerveződéseket eredményeztek. A török, szúfi hátterű csoportok szervezetileg is
különválnak a szunnita többségtől, és nemzetközi hálózatba szervezett egységeket
hoztak létre. A migráns és a helyi, konvertált muszlimok változatos módon működnek
együtt, teljes elzárkózás nem tapasztalható.
az európai iszlám és a muszlim bevándorlás | 325
Összegzés
Kelet-Közép-Európa általunk vizsgált államaiban együttesen is csak legfeljebb 130
ezer muszlim él. Ez a 43 millió európai muszlimnak csak elenyésző töredéke. A térség
muszlim népességének növekedési kilátásai – a Pew Institute előrejelzése szerint –
nem túl kedvezőek, stagnálást, illetve esetenként fogyást is mutatnak a prognózisok.
Amennyiben nem adunk hitelt ennek az előrejelzésnek, illetve ha még nem ismert
faktorok (pl. menekülthullám) fogják mégis növekedésnek indítani a közösségek
létszámát, akkor sem várható, hogy 2030-ra a nyugat-európaihoz hasonló, jelentős
szerepet játszhatnak országaink életében.
A „Yearbook of Muslims in Europe” kutatócsoport vizsgálatai a Pew által megállapított adatokkal szemben folyamatos, bár nem túl intenzív növekedést mutatnak.
Ugyanakkor, mivel az eloszlás igen egyenlőtlen már ma is, és ez a várható szerény
növekmény a kevés városi településre koncentrálódik, ott a folyamat eredménye
akár látványos módon is jelentkezhet. Új minőséget és társadalmi konfliktusokat a
szegregált közösségek megjelenése hozhat a térség nagyvárosaiba, főként a fővárosokba.
A szegény menekültek mellett a középosztályba tagozódott családok képezik a
kelet-közép-európai muszlim közösségek zömét, akik széleskörű, nemzetközi üzleti,
családi kapcsolatrendszerrel rendelkeznek, sokan működtetnek vállalkozásokat. Jól
szervezettek, a befogadó társadalmon belül egy többnyire sikeres csoportot képeznek. Számarányuknál nagyobb jelentőséget és befolyást képesek elérni. A növekvő
gazdasági és politikai jelentőségű muszlim országokkal való kapcsolatok alakításában döntő szerepet játszhatnak.
Az egyes államok muszlimokhoz kapcsolódó politikája jelentős eltéréseket mutat.
Befolyásolják a történeti előzmények vagy éppen azok teljes hiánya, ugyanakkor
az országokban kialakult politikai kultúrának is fontos szerepe van. Szlovákia
kivételével mindenütt lehetőséget adtak a vallási autonómia biztosítására, mint a
vallásszabadság alapvető elemére. A közösségi tevékenység az egyházak mellett a
civil szervezetekben van.
Az iszlámmal kapcsolatban a térségben folytatott viták fókuszában a mecsetek,
vagy más iszlám vallási intézmények, kulturális központok állnak. Ezek jellemzően
nem országos, hanem helyi viták. Az országos politika napirendjére csak ritkán kerül
fel az iszlámmal kapcsolatos kérdés, jellemzően külpolitikai eseményekhez kapcsolódóan. A muszlimok kis létszámú, többségében integrált csoportokat képeznek.
Az iszlamofóbia ritkán nyilvánul meg, inkább az általános idegenellenesség az, amivel a muszlim egyének vagy közösségek találkoznak. A térségbeli szélsőjobboldali
mozgalmak politikai üzeneteiket jellemzően nem az iszlámellenességre alapozzák, a
kommunikációjuk inkább az antiszemitizmussal kapcsolódik össze.
A kontinens középső részén elterülő, általunk vizsgált országcsoportot olyan
államok veszik körül, ahol az iszlám szerepe jóval nagyobb, akár kiemelkedő is lehet.
326 | pap norbert – kitanics máté
A földrajzi távolságok kicsik, a közlekedési rendszerek pedig fejlettek. A különböző
nemzetközi rendszerekben már ma is sok muszlim fordul meg ezen országok területén, utazóként. A globalizált gazdaságban és társadalomban a hálózatok szerepe nő.
A muszlimok már hosszabb ideje működtetnek bizalmon, vallási-kulturális értékeken
alapuló és hatékony hálózati rendszereket. Ez azzal jár, hogy nem lehetséges egy ilyen
szűk földrajzi térben függetlenedni azoktól a hatásoktól, amelyek a szomszédságban
jellemzőek. Ebbe pedig beletartozik a kontinens előrehaladó, de földrajzi terek szerint differenciálódó iszlamizációja is.
A muszlim országok jelentős része növekvő demográfiai, gazdasági és kulturális
súlyt képez ma a világban. A vizsgálati térségben a gazdagabb arab országok, illetve
Törökország az, amelynek közelsége és a történelmi érintettsége miatt kiemelkedő
szerepe lehet Kelet-Közép-Európában. A globális gazdasági és politikai versenyben
ennek az országkörnek a súlya jelenleg növekvő. A velük fenntartott kapcsolatokban
a helyi iszlám közösségekkel kialakított relációk minősége kiemelt szerepet játszik.
Ennek felismerésére térségünkben jó példa Lengyelország.
Nem csak a külső, Európán kívüli államokkal, de a kontinensen belüli gazdaságipolitikai kapcsolatrendszerben is növekszik az iszlám által működtetett hálózatok
jelentősége. Az általunk vizsgált országok nyugat-európai kapcsolatrendszerében ez
új minőséget hozhat.
1.
Mutassa be az iszlám terjedését, különösen Európában!
4.
Hogyan alakult az első találkozás az iszlámmal Kelet-Közép-Európában?
2.
3.
5.
6.
Melyek a multikulturalizmus vita főbb álláspontjai?
Melyek a legnagyobb muszlim közösségek Európában?
Milyen szervezeti hátteret alakítottak ki a muszlimok Kelet-Közép-Európában?
Milyen konfliktusok alakultak ki Közép-Kelet-Európában az iszlám kapcsán?
Ajánlott linkek az interneten:
az európai iszlám és a muszlim bevándorlás | 327
Pew Institute
http://www.pewforum.org/2011/01/27/table-muslim-population-by-country/
Magyarországi Muszlimok Egyháza
http://iszlam.com/
Magyar Iszlám Közösség
http://magyariszlam.hu/
Oxford Islamic Studies Online
http://www.oxfordislamicstudies.com/article/opr/t236/e0395
Iszlám Tanulmányok Intézete, Bécs
http://iis.univie.ac.at/en/research/publications/vienna-islamic-studies/
Felhasznált irodalom
Bat Ye’Or (2005): Eurabia: The Euro-Arab Axis. Fairleigh Dickinson University Press, New
Jersey.
Bureš, Jaroslav (ed.) (2010): Muslims in Visegrád. Institute of International Relations, Prague.
102. p.
Drobny, Jaroslav (2012): Slovakia. In: Nielsen, Jorgen (ed.): Yearbook of Muslims in Europe.
Brill Publisher, Amsterdam. pp. 531–536.
Huntington, Samuel P. (1996): The Clash of Civilizations and the Remaking of the World Order.
Simon and Schuster, New York. 367 p.
Macháček, Štěpán (2011a): Czech Republik. In: Nielsen, Jorgen (ed.): Yearbook of Muslims in
Europe. Brill Publisher, Amsterdam. pp. 153–164
Macháček, Štěpán (2011b): Slovakia. In: Nielsen, Jorgen (ed.): Yearbook of Muslims in Europe.
Brill Publisher, Amsterdam. pp. 513–520
Nalborczyk, Agata S. – Grodz, Stanisław (2011): Poland. In: Nielsen, Jorgen (ed.): Yearbook of
Muslims in Europe. Brill Publisher, Amsterdam. pp. 433–446.
Nielsen, Jorgen (ed.) (2011): Yearbook of Muslims in Europe. Brill Publisher, Amsterdam. 752. p.
Pap, Norbert (2011): Hungary. In: Nielsen, Jorgen (ed.): Yearbook of Muslims in Europe. Brill
Publisher, Amsterdam. pp. 269–276.
Pap, Norbert (2013): A pécsi szunnita muszlim közösség. Kisebbségkutatás, Vol. 22., No. 2. pp.
120–133.
Sulok, Zoltán (2010): Muslim minority in Hungary. Paper for the Warsaw Symposium for the
muslim minorities in Eastern- and Central Europe, 8–10th December 2010, Budapest. pp.
76–85.
Vainovski-Mihai, Irina (2011): Romania. In: Nielsen, Jorgen (ed.): Yearbook of Muslims in
Europe. Brill Publisher, Amsterdam. pp. 459–470.
További ajánlott irodalom:
M. Császár, Zsuzsa – Pete, József (2008): A Kárpát-Balkán térség és az iszlám kapcsolatának
térbeli és történeti aspektusai. In: Szabó, Valéria – Orosz, Zoltán – Nagy, Richárd – Fazekas, István (eds.): IV. Magyar Földrajzi Konferencia. Debreceni Egyetem, Debrecen. pp.
444–450.
328 | pap norbert – kitanics máté
Csicsmann, László – Vékony, Dániel (2011): Muslims in Hungary: A Bridge between East and
West? In: Bureš, Jaroslav (ed): Muslims in Visegrad. Institute of International Relations
Prague, Prague. pp. 53–67.
Lederer, György (1988): A magyarországi iszlám újabb kori történetéhez I. Keletkutatás, 1988
ősz. pp. 29–49.
Lederer, György (1989): A magyarországi iszlám újabb kori történetéhez II. Keletkutatás, 1989
tavasz. pp. 53–72.
N. Rózsa, Erzsébet (2010): Muszlim kisebbségek Közép-Európában, avagy Közép-Európa
különlegessége. In: Rostoványi, Zsolt (ed.): Az iszlám Európában. Aula Kiadó – Budapesti
Corvinus Egyetem, Budapest. pp. 405–446.
Nalborczyk, Agata S. (2011): Mosques in Poland. Past and Present. In: Górak-Sosnowska,
Katarzyna (ed.): Muslims in Poland and Eastern-Europe. Widening the European Discourse
on Islam. University of Warsaw, Warsaw. pp. 183–193.
Pap, Norbert –Ladányi, Éva (2012): Hungary. In: Nielsen, Jorgen (ed.): Yearbook of Muslims in
Europe. Brill Publisher, Amsterdam. pp. 281–288.
Rostoványi, Zsolt (ed.) (2010): Az iszlám Európában. Grotius Könyvtár 5. Budapesti Corvinus
Egyetem – Aula Kiadó, Budapest. 487. p.
Udvarvölgyi, Zsolt (2010): A Magyar Iszlám Közösség megalapítása (1988). Egyháztörténeti
Szemle, Vol. 11., No. 4. pp. 133–147.
A posztszovjet térség migrációs mintái
Faludi Julianna
Absztrakt
Az egykori Szovjetunió migrációs rendszere a mai napig meghatározza a
posztszovjet térség migrációs mintáit. A Szovjetunió felbomlását követően
az új államok etnikai konfliktusok, politikai feszültség és háború közepette
jöttek létre, melyet a kényszerű migráció, illetve az állampolgárság megszerzésére irányuló etnikai mozgások jellemeztek. Ez utóbbiakat az új államok
repatriációs politikái támogatták. Az etnikai kisebbségek jelentős számban
hagyták el a térséget nyugati desztinációk felé. A globális munkamegosztás
szempontjából a régió kibocsátó szerepben van kelet-nyugati irányban. Az
egykori központi tervgazdaság kijelölte a térség fejlődési útját és gazdasági
szerkezetét, meghatározva a kibocsátó és fogadó országok mai szerepét a regionális és világgazdaságban. A szegénységgel küzdő, leszakadó államok globális munkamegosztás szempontjából kibocsátó szerepben vannak Oroszország,
Kazahsztán, Fehéroroszország és a nyugati államok felé. A posztszovjet térség
korábban meghatározó gazdasági, kereskedelmi és kulturális kapcsolatai
gyengülni látszanak, a térség dezintegrációja figyelhető meg.
Abstract
The rise and fall of the Soviet Union shapes the migration patterns of the postsoviet area to today. Ethnic conflicts, wars, political unrest has dominated as
a push factor for the first migration waves in the region. Ethnic minorities
fled from the former republics toward Western destinations in the wake of
the nineties. Ethnic return policies supported population movements within
the former USSR. Migration patterns have transformed since toward massive
contemporary labour migration, which has its legacies in the former central
planning of the USSR defining the development paths and the structure
of the economies of the sending and receiving countries of the post-soviet
area. States faceing poverty and decline provide their labour force to Russia,
Kazakhstan, Belarus and Western destination countries. The former USSR
despite of its dense economic and trade ties, after the collapse stepped on the
path of desintegration.
330 | faludi julianna
Kulcsszavak: posztszovjet, FÁK, kényszerű migráció, repatriáció, illegális migráció, munka migráció,
centrum-periféria, feminizáció
Keywords: post-soviet, CIS, forced migration, repatriation, illegal migration, labor migration, centerperiphery, feminization
Bevezetés: a Szovjetunió migrációs folyamatai
Szovjetunió a globális erőtérben
A posztszovjet térség migrációs mintái a Szovjetunió gazdasági, kulturális és politikai
örökségének ismeretében érthetők meg. Fontos leszögeznünk, hogy a világ bipoláris
felosztása (1948–1990) mellett mind a Szovjetunió (ma posztszovjet térség), mind
a szovjet befolyás alá tartozó régiók a globális gazdasági vérkeringés részei voltak.
A kapitalista világ számára a magántőke szabad áramlását gátló szocialista blokk
kialakulása gazdasági kihívást jelentett, melyet a szocializmus hetvenes évekbeli
ázsiai, afrikai terjeszkedése még inkább fokozott. A két világhatalom versengése
hidegháborúhoz, és a befolyási övezetek felosztásához és növeléséhez vezetett.
A bipoláris elzárkózás azonban nem volt kizárólagos, a szocialista államok ugyanis
termékeikkel részt vettek a világkereskedelmi keringésben és a globális növekedésben. Európai viszonylatban sem szakadtak meg teljesen a keleti blok országait
korábban a Nyugathoz kötő hagyományos kereskedelmi és gazdasági szálak (Böröcz,
2009; Dén-Nagy–Faludi–Ihász-Tóth, 2013).
Az államszocializmusra való átállás Európában az 1920-as és 1930-as években
nyugati és északi irányú migrációs hullámot indított el (Portes–Böröcz, 1989).
A vasfüggönyön átnyúló, elsősorban keletről nyugatra tartó migrációs mozgások
leginkább politikai események hatására (pl. 1956) történő kivándorlással írhatók le
(Massey et al., 1988). Emellett, az egykori gyarmatokról induló globális mozgás a 20.
század utolsó évtizedeiben észak-nyugat irányú volt. A hidegháború enyhülésével
az 1980-as évek második felétől lazultak a kiutazási szabályok, és megnövekedett az
elvándorlás a szovjet térségből. Az átjárás mellett közel 70 évig alapvetően párhuzamosan létezett a nyugat-európai migrációs rendszer mellett a Szovjetunió migrációs
rendszere, annak sajátos folyamataival, körülményeivel (Molodikova, 2007).
A szovjet befolyási övezet országai és a Szovjetunió közötti szabad mozgás
korlátozott volt, leginkább tanulmányi, katonai célú, illetve a magasan kvalifikált
szakemberek munkavállalása jellemezte.
A Szovjetunión belüli mozgások
A Szovjetunión belüli vándorlások centruma Oroszország volt, előzményei a 19. századi cári hódításokkal és orosz expanzióval összefüggő migrációs fejleményekben
gyökereznek. A szovjet állam kezdetekben az internacionalizmus, és a szlijanyije (egybeolvadás) politikája értelmében a szocialista nemzet megteremtését hirdette, mely-
a posztszovjet térség migrációs mintái | 331
nek jegyében a modern szocialista államban a különbségek láthatatlanokká válnak.
A sztálinista Szovjetunióban azonban számos alkalommal került sor erőszakos etnikai
áttelepítésekre, másrészt 1937-től erőteljes ruszifikációs intézkedésekre1 (Sahadeo,
2012). Előbb az iparosítás, majd a második világháború után az újjáépítés hatására
megnőtt a munkaerőigény a nyugati orosz nagyvárosokban, amit a (közép-)ázsiai
régiókból elégítettek ki. A központi tervgazdaság hatására a munkaerőt is tervszerűen mozgósították. A nagyberuházásokat, főként Közép-, és Kelet-Oroszországban
továbbra is leginkább Közép-Ázsiából látták el munkásokkal, rövidtávú, legfeljebb 3
éves szerződések keretében (limitcsiki) (Uo.). 1989-re a legfontosabb – nyugat-kelet,
illetve észak-dél irányú – migrációs trendek megfordultak. Déli irányból észak felé
orosz etnikumúak és orosz-ajkúak költöztek (a közép-ázsiai tagköztársaságokból),
hazatértek a második világháború után deportált krími tatárok, illetve az iparosítás
lelassulásával a városba irányuló migráció is megtorpant. Jelentős emigrációs hullám
indult el a SZU európai részéből: 235 ezer fő vándorolt ki Izraelbe, Németországba és
Görögországba (Roland, 1993).
Ábra 1: A Független Államok Közössége és a Balti Államok
1
Ennek jegyében 1937-ben bezárták az önkormányzati nem-orosz iskolákat, kulturális szervezeteket,
megszüntették a folyóiratokat.
332 | faludi julianna
Posztszovjet migrációs folyamatok
A Szovjetunió felbomlásának következményei
A szovjet gazdaság összeomlása nem csupán a volt-tagállamok közötti kereskedelem
csökkenését hozta, hanem a tervgazdaság koordinációs mechanizmusainak megszűnését is. A volt tagállamok szorosan integrálódtak a szovjet gazdaságba, míg az átmenet széthullást, recessziót hozott, ami a kereskedelmi kapcsolatok ritkulását okozta.
Ugyanakkor fontos leszögezni, hogy sem a gazdasági összefonódás, sem a kereskedelem nem szűnt meg teljes mértékben, a szovjet idők gazdasági kapcsolatainak helyébe
a FÁK 2 államainak kapcsolatrendszere lépett. A munkaerő Oroszország és Kazahsztán
felé irányuló migrációja a gazdaság két fontos pólusát emeli ki a térségen belül.
A Szovjetunió felbomlása3 után a belső migráció jelentős része nemzetközivé vált
az országhatárok átrendeződése4 és az új államok létrejötte miatt. Az egyes posztszovjet államokat tömörítő Független Államok Közösségén (FÁK) belül az orosz mint
közös közvetítő nyelv, a rokonsági kapcsolatok, illetve a gazdasági, közlekedési hálózat, a kommunikációs rendszerek, az oktatási rendszerek hasonlósága és nem utolsó
sorban a vízummentesség is elősegítették a belső (munkaerő) áramlást (Molodikova,
2008). A szovjet migrációs rendszer továbbélését a tagállamok közötti integrációs
politika, illetve a posztszovjet tagállamok közötti vízummentességet deklaráló, 1994es Biskeki megállapodás biztosította5 .
A kilencvenes évek 1991–2000
1991–1996. Ebben az időszakban zajlott az újonnan létrejött államok önálló politikáinak és intézményrendszereinek kialakítása. A korábbi belső migráció külföldi
mozgássá fejlődött, ami a vándorlók nyomon követésének intézményi eljárásai
feltételeit követelte ki. Fontos kihívás volt ekkor a kényszerű migráció, a háborúk (pl.
menekültek áradata Örményországból), fegyveres konfliktusok, illetve a természeti
katasztrófák miatt beáramlók kezelése, a repatriációs célú, és az állampolgárság
megszerzéséért irányuló etnikai mozgások feltételeinek kialakítása. 1991-92 között
jellemző volt a nemzetiségek kiáramlása Oroszországból az újonnan létrejött államokba. A Szovjetunió felbomlása ugyanis olyan folyamat volt, melynek során a volt
tagállamok egyesével proklamálták függetlenségüket. E mozgásokat az a félelem
hajtotta, hogy az újonnan létrejött nemzetállamokban az eltérő nemzetiségűek eset2
3
4
5
Független Államok Közössége (létrejött 1991. 12. 21). Alapító tagjai: Azerbajdzsán, Belarusz, Grúzia,
Kazahsztán, Kirgizisztán, Moldova, Oroszország, Örményország, Tádzsikisztán, Ukrajna, Üzbegisztán. A posztszovjet államok közül Észtország, Litvánia és Lettország nem csatlakoztak. Ukrajna a mai
napig nem ratifikálta a FÁK szerződést. Grúzia az orosz-grúz háború következtében kilépett a FÁK-ból
2009. augusztus 18-án.
1991. december 31. a szovjet parlament feloszlatásának dátuma.
Számos tagköztársaság már a Szovjetunió „hivatalos” feloszlatása előtt kikiáltotta függetlenségét.
A vízummentesség azóta nem terjed ki az EU-hoz csatlakozott balti államokra (Észtország, Litvánia,
Lettország), és a FÁK-on kívüli Grúziára és Türkmenisztánra.
a posztszovjet térség migrációs mintái | 333
leg elveszítik majd az állampolgárság megszerzésének lehetőségét, sőt talán saját
nemzetállamuk állampolgárságát sem szerezhetik meg. Számos köztársaság később
valóban megtagadta a kettős állampolgárságot, így az eltérő etnikumúak válaszút
elé kerültek. 1993–1995 között csökkent az Oroszországból való kiáramlás, és növekedett az etnikai oroszok, illetve orosz-ajkúak Oroszországba való beáramlása
a környező új államokból (Molodikova, 2007; Korobkov–Zaionchkovskaia, 2004).
A politikai helyzet stabilizációjának köszönhetően 1996-tól csökkent a migráció mértéke. Az Oroszországon kívül rekedt orosz-ajkúak száma 25 millióra tehető, az oroszországi letelepedés szándékával túlnyomó többségben Közép-Ázsiából (67 százalék)
és a Kaukázusból (59,1 százalék) érkeztek (Molodikova, 2007: 59, a Csiszlennoszty
naszelenyija alapján).
1997–2000. Ebben az időszakban a repatriációs és letelepedési hullám után a
kényszerű migrációt lassan a munka-irányú mozgás váltotta fel, a kibocsátó országok
összetétele is változott: a munkaerő jellemzően Ukrajnából, Fehéroroszországból
és Moldovából érkezett, illetve megnövekedett Törökország desztinációs szerepe
(Molodikova, 2007).
A nemzetközi emigráció
A Szovjetunió összeomlása és az államszocializmust felváltó kapitalista rendszerváltás gazdasági, társadalmi és etnikai feszültséget indukált, ennekkövetkeztében
ugyancsak megindult az emberek vándorlása. Az emigrációs célú népességmozgás
már a nyolcvanas évektől elkezdődött, amikor a kelet-európai blokk, illetve a Szovjetunió enyhített az emigrációs feltételeken. Az egykor Németország területéről
érkezett etnikai németek állampolgári státuszt kaphattak Németországban. 1988 és
1991 között 1,2 millió etnikai német vándorolt Németországba a Szovjetunióból, Lengyelországból és Romániából. A Szovjetunió területéről elsősorban Oroszországból
és Kazahsztánból emigráltak németek. Közel 50 ezer etnikai görög hagyta el az egykori birodalom területét, 30 százalékuk Görögországba, 20 százalékuk a skandináv
államokba és más részük Svájcba telepedett át (Massey, 1988: 12).
Kényszerű migráció és repatriáció
A kilencvenes évek posztszovjet migrációját bevándorláspolitikailag tehát elsősorban a kényszerű migráció, illetve az állampolgárság és a repatriáció határozta meg.
A Szovjetunió felbomlását megelőző és követő kezdeti időszak etnikai, fegyveres konfliktusoktól volt terhes (a Dnyeszter Menti Moldáv Köztársaság kiválása
Moldovából, Hegyi-Karabahból a fegyveres konfliktus következtében menekültek
áradata Azerbajdzsánból, Dél-Oszétia és Abházia kiválása Grúziából, később a háborúkká mélyült csecsen konfliktus).
Az orosz hatóságok több ízben is támogatták a repatriálást. Az Orosz Föderáció
létrejöttekor 2000-ig lehetővé tette az orosz állampolgárság megszerzését minden
334 | faludi julianna
volt szovjet állam lakosa számára, aki Oroszországban kívánt letelepedni. Később, az
új évezred megszigorított bevándorláspolitikája mellett is történtek intézkedések a
„hazatárés” támogatására, ami elsősorban az elnéptelenedő, illetve lakosságvesztést
szenvedett régiók benépesítését szolgálta volna (távol-keleti, észak-keleti területek).
Ennek jegyében a magukat orosz etnikumúnak valló, egykoron szovjet állampolgárságú népesség betelepítését támogatták (könnyített állampolgársági eljárás,
letelepedés támogatása, egészségügyi, oktatási stb. szolgáltatások biztosítása).
A volt szovjet államok között Észtországban, Lettországban, és Kazahsztánban a
legjelentősebb az orosz etnikumú és az orosz anyanyelvű lakosság (Kazahsztánban
2010-ben, tehát az elvándorlási hullámot követően 24 százalék volt).
A felbomlott Szovjetunió utódállamai az országuk elnevezéseiben utaltak a nemzeti identitásra, miközben etnikai összetételükben alacsony volt az eredeti etnikumú
lakosság6. A repatriációs hullám egyik következményeként az egyes tagállamok állampolgársági politikája a saját etnikumú lakosság felé tett kedvezményeket. Kazahsztán
pl. automatikusan megadta határain kívül élő kazahok számára az állampolgárságot,
annak érdekében, hogy a választásokon növeljék a kazah etnikumúak részvételét
és képviseletét. Ugyanakkor megtagadta a kettős állampolgárság lehetőségét, ami
népmozgásokhoz vezetett (etnikai lakosság elvándorlása). Mindezek következtében
2001-re 53 százalékra változott a kazah etnikumúak aránya (Korobkov, 2007: 176).
A balti államok állampolgársági politikája jelentős számú lakos viszonyainak
rendezetlenségét eredményezte. Észtország, Lettország, Litvánia Szovjetunióba való
bekebelezése után jelentős számú oroszajkú lakos telepedett le a 20. század második
felében. A Szovjetunió egész területéről, de leginkább Oroszországból érkező bevándorlási hullám mögött a viszonylag magas életszínvonal állt. Észtországban csak
a már 1940 előtt is állampolgársággal rendelkezők, illetve leszármazottaik kaptak
állampolgárságot, a kettős állampolgárság lehetőségét megtagadták, ez pedig rendkívül hátrányos volt az ott élő oroszokra nézve. A helyzet rendezésére 2011-ben 1510
fő számára adtak állampolgárságot (ebből 89 százalék állampolgárság nélküli, és 10
orosz állampolgár volt) (OECD, 2013: 248–249).
Vállalkozók és kereskedők
A migránsok fontos rétegét alkotják a vállalkozók, akik a fogadó ország gazdaságában
nyitnak üzletet, vállalkozást, helyben fizetik meg az adókat. Ez megfigyelhető az
etnikai gazdaságban (pl. örmény éttermek), de irányulhat a gazdaság egy bizonyos
szegmensének a megszervezésére is. A Szovjetunióban pl. a vágott virág kereskedelmét az azeriek szervezték meg a közép-oroszországi nagyvárosokban, amit az
1980-as években vettek át az ukránoktól és baltiaktól (Sahadeo, 2012). A grúzok és
örmények a gyümölcs és zöldségpiacok standjait uralták a kétezres évekig.
6
Például Kazahsztánban 44 százalék volt a kazah etnikumúak aránya, Kirgizisztánban 33 százalék
a posztszovjet térség migrációs mintái | 335
Közvetlenül a rendszerváltás előtt és után a kelet-nyugat irányú mozgás egyik
kiváltója a kereskedelmi liberalizáció, és a mobilitás növekedése volt. Az első
migránsok egyikei kereskedők voltak és időszakos mozgásaik Nyugatról behozott
árucikkek keleten való értékesítésére irányultak. A kereskedők egy csoportja a
célországokban le is telepedett, így biztosítva a kereskedelmi csatornákat. Ehhez
csatlakoztak az idénymunkások, akik leginkább Lengyelországból, Litvániából és
Ukrajnából érkeztek a kereskedőkkel egy időben.
A kétezres évek. A bevándorláspolitika hatása a térség migrációs mintáira
A kétezres évek elejének putyini szigorításai és módosításai az illegális migráció
felszámolását, a demográfiai összetétel javítását célozták. Ebben az időben az etnikai jellegű (a saját nemzetállamban való letelepedésre irányuló) mozgás lelassult, a
gazdasági migráció (munkahely-keresés) nyert egyre nagyobb teret, ennek központja
Oroszország és Kazahsztán volt.
2001–2005. A 2002-ben Oroszországban bevezetett bevándorláspolitikai szigorítások illeszkedtek a 2001. szeptember 11. után az USA, az EU államai, valamint a FÁK többi államában is elfogadott biztonságpolitikai szigorításokhoz. Fontos fejlemény volt,
hogy az új szabályozás nem tett különbséget a volt Szovjetunió államaiból érkezők
és az egyéb külföldiek között. Ugyanakkor a megnövekedett belső munkaerő iránti
igények, és a szigorú szabályozás az illegális bevándorlást erősítette Oroszországban,
valamint az illegálisan bevándorló munkavállalók körülményeit nehezítette. A hárommillió illegális bevándorlót eredményező (Molodikova, 2007: 63) jogszabályokon
2003-ban enyhítettek.
A magasan képzett munkaerő áramlása általában kisebb arányú az alacsony
végzettségűnél. Ez a típusú migráció legális formát ölt, és a fogadó állam kifejezett
támogatását élvezi. Ez a réteg abban az esetben migrál, ha helyben nem talál végzettségének megfelelő, és a családja eltartását lehetővé tévő munkát. (pl. orvosok, kutatók stb). A magasan képzett munkaerő helyben tartása érdekében tehát enyhítettek a
felsőoktatásban végzettek és munkahellyel rendelkezők tartózkodási és letelepedési
feltételein. Ugyanakkor továbbra is rendezetlen maradt kb. egymillió, a határokon
kívül rekedt, volt szovjet állampolgár státusza, akik az új szigorú állampolgársági
törvény hatálya alá kerültek, szemben az eddigi kedvezményekkel (Molodikova,
2007).
2005–2010. A kétezres évek elejének szigorú bevándorláspolitikája után 2007-től
Oroszországban meghirdették a „nyitott ajtók” politikáját, mely a munka irányú migrációt hivatott megkönnyíteni, illetve átláthatóbbá tenni. A szomszédos országokból
érkező bevándorlást könnyítő, ám eljárásjogi anomáliákat felmutató, 2007-ben életbe
lépett intézkedések az elöregedő Oroszország demográfiai összetételét célozták
javítani és eljárásjogi könnyítésekkel az időszakos migrációt elősegíteni (a közbeékelődött korrupció és illegális, illetve féllegális közvetítők visszaszorításával).
336 | faludi julianna
A 2004-es bővítés következtében (melynek része volt Észtország, Lettország és
Litvánia felvétele) az Európai Unió határai kitolódtak, így egy sor posztszovjet ország,
úgymint Fehéroroszország, Moldova, Ukrajna, Örményország és Grúzia az EU keleti
határán találta magát. Az újonnan csatlakozott kelet-európai államok integrációja a
schengeni határigazgatási rendszerbe vízum- és letelepedési politikájuk szigorításával is járt, ez pedig kihatott a posztszovjet államok állampolgárainak migrációs
döntésére is. Az új tagállamok korábban kedvelt kivándorlási célpontok voltak, így
azonban az EU országainak szigorú bevándorláspolitikájánál enyhébb feltételeket támasztó Oroszország előtérbe került, illetve az EU-n belül távolabbi (nyugati, északi)
célpontokra helyeződött a migrációs áramlás. A schengeni övezeten kívül rekedt FÁK
országok válaszlépésként ugyancsak szigorítottak vízumpolitikájukon.
Centrum és periféria a posztszovjet térben. Migrációs minták napjainkig
A posztszovjet térség államai közötti hangsúlyos gazdasági és társadalmi különbségek, illetve a regionális centrum és (fél)periféria viszonyok kialakulása a cári hódítások idejében gyökerezik. Az Orosz Birodalom expanziója, a megkésett jobbágyfelszabadítás és iparosítás, illetve az európai területek népesedése és urbanizációja, (a
megszerzett) ázsiai területek felé irányította orosz kereskedőket, katonákat, telepeseket. Később, a szovjet tervgazdaság a központosított iparosítás mellett kijelölte a
mezőgazdasági termelés, illetve az ipari termelés ellátásához szükséges nyersanyag
előállítás (földrajzi) helyét. Ennek következményeként az ipari termelés hangsúlya a
központra, Oroszország esett, amihez az erőforrásokat a régió (fél)perifériája nyújtotta (Közép-Ázsia, Oroszország keleti részei).
A balti államok különleges helyet foglalnak el az európai integrációs folyamat
melletti elköteleződésüknél fogva. Életszínvonal tekintetében a Szovjetunió idején,
illetve a rendszerváltás után is a posztszovjet térségben kiemelkedtek. Gazdaságuk
stabilnak mondható, ugyan növekedés tekintetében alulmaradnak az éllovas Oroszország mögött (ld. ábra: GDP növekedés régiós bontásban). Gazdasági, politikai,
kereskedelmi kapcsolataik jellemzően a FÁK térségen kívül szerveződnek.
Oroszország a világ 7 migrációs célpontjai között 2010-ben a bevándorlók számát
tekintve a 2. helyen állt, a kivándorlás tekintetében a 3. helyet foglalta el. Ez arra
enged következtetni, hogy mind a beáramlás, mind a kiáramlás jelentős, Oroszország sok esetben tranzitállamként szolgál a kelet-nyugat irányú migráció számára.
A globális erőtérben Oroszország a gazdaságilag feltörekvő államok közé tartozik, a
folyamatosan magas GDP növekedést mutató BRICS8 tagjaként. A feltörekvő államok
tömbösödése felveti az északi és nyugati centrumok hegemonikus egyensúlyának
7
8
1. USA, 2. Oroszország, 3. Németország, 11. Ukrajna http://siteresources.worldbank.org/INTLAC/
Resources/Factbook2011-Ebook.pdf
A rövidítés angolul Brazil, Russia, India, China, South-Africa: azaz Brazília, Oroszország, India, Kína,
Dél-Afrika államait tömöríti.
a posztszovjet térség migrációs mintái | 337
megroppanását, félperifériából centrumként lépve elő a jövőben. Mindenesetre a
posztszovjet régióban Oroszország centrum szerepet tölt be, gazdasági, társadalmi
és katonai értelemben egyaránt. A régió gazdasági integrációjának (a balti államok
kivételével) legfontosabb politikai intézményeinek túlnyomó többsége Oroszország
kezdeményezésére jött létre. Kivétel ez alól a Fekete-tengert környező államokat
tömörítő szervezet, illetve a GUAM (Grúzia, Ukrajna, Azerbajdzsán, Moldova) mely
az orosz érdekek ellensúlyozását célzó összefogás. Fontos fejlemény a kínai-orosz
összefogással létrejött Sanghaji Együttműködési Szervezet.
Táblázat 1: A FÁK tagállamainak integrációs szervezetei
Ország
Azerbajdzsán
Belorusz
Grúzia
Kazahsztán
Kirgizisztán
Moldova
Oroszország
Örményország
Tádzsikisztán
Türkmenisztán
Üzbegisztán
Ukrajna
FÁK
1991
X
X
(1)
X
X
X
X
X
X
X
X
X
Oroszo.KBSZSZ EurÁzsGK
Belorusz
1992
2ooo
Uniója 1996
(2)
X
(2)
X
X
BSEC
1992
(1998)
X
X
(2)
(3)
GUAM
1997
X
X
X
X
X
X
X
X
X
X
X
SCO
1996
Oroszo.,
Belarusz,
Örményo.
vámunió
2010
X
X
X
X
X
X
X
X
X
X
X
X
X
(4)
X
(1) Grúzia az orosz-grúz háborút követően kilépett a FÁK-ból 2009. augusztus 18-án.
(2) Azerbajdzsán, Grúzia, Üzbegisztán 1994-ben belépett, majd Azerbajdzsán, Grúzia 1999-ben Üzbegisztán
2012-ben kilépett.
(3) 2008. december 12. Üzbegisztán tagságának felfüggesztését kérte.
(4) Üzbegisztán kilépett: 2oo5.
KBSZSZ: Kollektív Biztonsági Szerződés Szervezete. 1992. Biskek.
SCO: Shanghaji Együttműködési Szervezet: További tag: Kína.
EurÁzsGK: Euro-Ázsiai Gazdasági Együttműködés.
BSEC: Fekete-tengeri Gazdasági Együttműködés. További tagállamok: Bulgária, Törökország, Albánia,
Görögország, Szerbia
GUAM (Grúzia, Ukrajna, Azerbajdzsán, Moldova) Együttműködés a Demokráciáért és Gazdasági Fejlődésért
Forrás: Saját szerkesztés Molodikova 2008: 11 nyomán, bővítve.
338 | faludi julianna
Kazahsztán sajátos helyet foglal el a régióban, egyrészről szoros gazdasági
kapcsolatokat ápol Oroszországgal, illetve migrációs szempontból még mindig kibocsátó ország Oroszország felé. Jellemzően már nem az etnikai hovatartozás a taszító
faktor9, inkább a bizonytalan gazdasági kilátások. 2003-tól jelentősen visszaesett
az elvándorlás, Kazahsztán egyúttal befogadó lett: déli szomszédok (Üzbegisztán,
Tádzsikisztán, Kirgizisztán) és Kína felől érkezők számára (An–Becker, 2013).
1
Kazahsztán
Az 1917-es forradalom előtti kazah társadalom a nomád állattartás köré szerveződött, a vérségi alapú csoportok évente négyszer is vándoroltak a természetes évszakok ritmusában. Az orosz bevándorlás a 17. században kezdődött, a
forradalomig két nagyobb hullámban érkeztek: először kozák katonák, később
az orosz jobbágyfelszabadítás következményeként a cári adminisztráció kínált
parcellákat a föld nélkül maradt parasztok számára az Orosz Birodalom ázsiai
részén, enyhítve az európai területekre (városokba) beözönlő migrációs hullámot. 1916-ra Kazahsztán lakosságának 60 százaléka orosz etnikumú volt.
A nomád életmód nagyobb területeket kíván, mint a letelepedett mezőgazdasági földművelés. Kazahsztán a 9. legnagyobb területű ország a világon, miközben
népsűrűsége alacsony. Az orosz adminisztráció földosztása nem vette figyelembe a nomád útvonalakat, legelőket, ami egyrészt a kazahok letelepedését
és a mezőgazdaság kötött formájának elterjedését eredményezte, ugyanakkor
súlyos társadalmi és gazdasági megrázkódtatással járt a kazah lakosságra
nézve (Aldashev–Guirkinger, 2012).
A második világháború után a kollektív bűnösséggel sújtott etnikai németeket
költöztették ide. A rendszerváltás utáni főleg etnikai indíttatású elvándorlás,
melynek során lakosságának 13 százalékát vesztette el, 2004-re csillapodott,
ekkor már pozitív migrációs mérleggel zárt Kazahsztán. Főleg az etnikai ukrán,
német, fehérorosz, orosz, tatár kisebbségek emigráltak (Aldashev–Dietz, 2014).
9
1999–2007 közötti adatok alapján.
a posztszovjet térség migrációs mintái | 339
Ábra 2: Posztszovjet régiók éves GDP növekedése
Forrás: A Világbank adatai alapján saját szerkesztés
2
A térség gazdasági viszonyai és a gazdasági válságok
A posztszovjet államok a Szovjetunó összeomlásakor rendkívül nehéz gazdasági
helyzetben találták magukat, a termelés zuhant. Napjainkig két fontosabb válság
rázta meg a térséget a szovjet gazdasági rendszer összeomlásán túl. Az Ázsiából átgyűrűző ’97-’99-es pénzügyi válság (melynek csúcsa 1998-ban az orosz
rubel összeomlása volt), valamint az USA-ból 2007-ben elindult 2008–2009-es
világválság. Ez utóbbi első elszenvedője a térségben Kazahsztán volt (erős külső
finanszírozottsága miatt), a többi államot 2008 végén érte el a recesszió. 2010re az államok, Örményország és Ukrajna kivételével, visszakapaszkodtak GDP
tekintetében a válság előtti termelési szintre (Golovin et al., 2013).
A posztszovjet gazdasági kapcsolatok jelentőségét mutatja, hogy a 2008-09es gazdasági világválság idején, Tádzsikisztán, Kirgizisztán, Oroszország,
Fehéroroszország és Örményország egy közös válságalapot hozott létre (mely
gyorssegélyt kívánt nyújtani költségvetési deficit, likviditási gondok esetére,
illetve nagyberuházások támogatását melyek a regionális kohéziót szolgálnák).
2010-ben Oroszország, Fehéroroszország és Kazahsztán vámuniót kötöttek.
A volt Szovjetunió államainak technológiai kompatibilitása az ipari termelés terén
a szorosabb együttműködés felé mutat. A nemzetközi versenyben meghatározó
gazdasági erőként léphet fel egy szorosabb regionális együttműködés, melynek
szükségességére a válság és kezelése is rámutatott (Golovnin et al., 2013).
340 | faludi julianna
A posztszovjet államok gazdasági növekedésének viszonylagos együttmozgását
mutatja a regionális bontású ábra. A kilencvenes évek mélyrepülése után a második
évezredre látványos fellendülésnek lehetünk tanúi, ami a nyersanyag árak emelkedésével hozható összefüggésbe. A legutóbbi világválság után a GDP növekedés az
egyes posztszovjet régiókban ismét megindult. Az egy főre jutó GDP az össztermelés
volumenét fejezi ki, ez alapján látható, hogy a legutóbbi világválság megrázta a legjobban teljesítő államokat. A stabil, de szerényebb növekedésű államok (Észtország,
Lettország, Litvánia) magasabb termelékenységet mutatnak. Kirgizisztán, Moldova,
Tádzsikisztán, Üzbegisztán, Ukrajna a tartós leszakadás jegyeit mutatják.
Ábra 3: Egy főre jutó GDP (2000 USD konstants), inflációval korrigálva
Forrás: A Világbank adatai alapján saját szerkesztés
A nemzetközi munkamegosztás transznacionális térben szerveződik. Ez azt jelenti, hogy a feltörekvő gazdaságú országokban megnövekszik a munkaerő iránti igény,
amit a saját országhatáraikon belül nem tudnak kielégíteni. Legfontosabb migrációs
trend a térségben a kétezres években: a munkaerő-áramlás Oroszország és Kazahsztán
felé. A kibocsátó országok hagyományosan az alacsony termelékenységű, és a magas
szegénységi rátát mutató Tádzsikisztán, Kirgizisztán, Moldova, Ukrajna, Azerbajdzsán,
és Üzbegisztán. A gazdasági válság erősen befolyásolta a munkaerő-áramlást. Egyrészt serkentette a periférián elhelyezkedő, kibocsátó országokból való elvándorlást
a centrum felé. Másrészt, a várakozások ellenére azok a bevándorlók, akik a fogadó
országban elvesztették munkájukat, nem tértek vissza hazájukba, hanem sok eset-
a posztszovjet térség migrációs mintái | 341
ben újonnan elhelyezkedtek (a tádzsik bevándorlók csupán 3,6 százaléka döntött úgy,
hogy hazatér Oroszországból (Golovnin, 2012: 115).
Oroszország és Közép-Ázsia10 között a migrációs szálak hosszú múltra, a cári hódítások idejére nyúlnak vissza. A Szovjetunióban a többnyire orosz területeken megvalósuló nagyberuházásokhoz már korábban is innen pótolták a hiányzó munkaerőt.
A munkások brigádokban való szállítása az állami kontrollon kívül is szerveződött,
az így rekrutált idénymunkások (sabashniki), leginkább férfiak voltak.
Mint az korábban említésre került, az orosz bevándorláspolitika szigorításával,
a bevándorlási statisztikák csökkenése mögött az illegális migráció, illegális tartózkodás, valamint nem legális munkavállalás térnyerése áll. Az illegálisan tartózkodók
helyzete kiszolgáltatott, nem tudnak szabályos és az érdekeiket védő munkaszerződést kötni, illetve alacsonyabb bérért kényszerülnek sokszor túlórában dolgozni.
Az illegális migráció a fogadó ország számára előnytelen hatásai közé tartozik a megszerzett pénzügyi források hazaküldésének nehézkessége (kerülve a banki, pénzügyi
szolgáltatásokat), illetve az erőforrások nem hatékony eloszlása, a korrupció, és a
„közvetítő” szolgáltatásokat nyújtó (hamis engedélyek, igazolványok) kriminalizált
réteg megerősödése, ugyanakkor megemlítve a társadalom stigmatizációját és a
bevándorlókkal szembeni negatív attitűdök elterjedését. A nehéz munkakörülmények, és a méltatlan bánásmód több elemzés tárgya. A bevándorlók sokszor mégis
vállalják ezeket a kockázatokat, mivel a megkeresett bérük java részét haza küldik 11,
családjuk eltartására fordítják. A nehéz gazdasági helyzetben lévő, és magas elvándorlást mutató országok így még súlyosabb függő helyzetbe kerülnek. Ezt illusztrálja
Tádzsikisztán esete, ahol a hazai össztermék 35 százaléka származik a kivándorlók
hazautalásaiból (ez a legmagasabb a világon, Moldova a 4. helyen 23 százalék). Tádzsikisztán a FÁK egyik legszegényebb12 tagállama, a bevándorlók hazaküldései a
szegénység leküzdésében játszanak szerepet. Figyelemre méltó, hogy az aktív korú
férfiak közel egy harmada vállal Oroszországban idénymunkát.
Grúziából százezrek menekültek el lakhelyükről a háborús konfliktusok miatt.
(1992-94, 2008). A lakosság jelentős része (egyharmada) évtizedek óta a szegénységi
küszöb alatt él, az ország munkanélküliséggel küzd, így a külföldi munkavállalás fontos megélhetési stratégiává vált. Kétezerig vízum nélkül utazhattak be és vállalhattak
munkát a többnyire férfi migránsok Oroszországban, akik leginkább az építőiparban,
mezőgazdasági idénymunkákon, és a szolgáltató szektorban helyezkedtek el. A 2008as orosz-grúz háború következményeként Oroszországgal a gazdasági, kereskedelmi
kapcsolatok meggyengültek, a bevándorlási statisztikák csökkenést mutatnak. A
10
11
12
A mai közép-ázsiai államok: Kazahsztán, Kirgizisztán, Tádzsikisztán, Türkmenisztán, Üzbegisztán.
A Világbank (2011) számításai szerint 2009-ben az alacsony jövedelmű országok GDP-jének 5,4 százalékát tették ki.
Tádzsikisztánban a legmagasabb a gyermekek alultápláltsági mutatója (az 5 év alatti gyermekek 6
százaléka 2007-ben) az összes FÁK ország között.
342 | faludi julianna
csökkenés egyik oka, hogy az elvándorlás célpontja ma leginkább a Közel-Kelet, Európa és Észak-Amerika felé tolódott, ahova inkább nők érkeznek munkavállalási céllal
(ld. később: feminizáció). A másik ok az illegális bevándorlás, és a fekete- ill. szürke
gazdaságban való foglalkoztatás növekedése, ami az orosz bevándorláspolitikai
szigorítások következményének tudható be. Ez a bérek, valamint a hazaküldések
csökkenéséhez vezetett, hosszútávon a migrációs célpontok, és a feminizáció migrációs mintája felé való eltolódáshoz (ld. később).
A globális trendeknek megfelelően a posztszovjet térség munkavállalási irányú
kivándorlásának egyre fontosabb szereplői a nők, ami egyenlőtlen társadalmi
helyzetükből, illetve a kibocsátó országok nehéz gazdasági helyzetéből (magas
munkanélküliség, nehéz megélhetési körülmények) fakad. Gyakori minta a családdal
(házasságban élő, gyermekkel) rendelkező nők átmeneti külföldi munkavállalása,
ami végül tartóssá válik. Az otthon maradt család fontos bevételi forrását jelenti a
hazautalt pénz, melyet leginkább nem a helyi gazdaság fejlesztésébe csatornázódik
be (pl. üzleti vállalkozás létrehozása, bővítése helyben), hanem az egyéni életutak
költségigényeinek fedezetére: a munkanélküli családtagok hiányzó bérének, az elmaradó, nem létező, vagy csekély szociális juttatások pótlására, családi építkezés,
gyermekek továbbtanulásának biztosítására.
A migráció feminizációja (ugyancsak) a globális munkamegosztás kihívásai mentén alakul. A kelet-európai és posztszovjet kibocsátó országok a távol-keleti és afrikai országok elvándorlóival versenyeznek a munkaerőpiac bizonyos szegmenseiben.
3
A hazautalások
A hazaküldések volumene országonként eltérő. A GDP/hazautalások arány azt
mutatja meg, hogy az adott ország össztermelésének hány százaléka származik a
külföldön szerzett jövedelem transzferéből. A nem banki csatornákon keresztül
érkező jövedelem, illetve az illegális migránsok hazaküldései nem szerepelnek az
adatok között. A hazaküldések volumene tekintetében a Kelet-Európai és KözépÁzsiai térség országai között a hazaküldéseket fogadók első helyén Oroszország
áll (5,6 milliárd USD) (Világbank, 2011). Összehasonlításként a világ legszegényebb országai rangsorában Bangladesh (11,1 milliárd USD), és a világon India
áll az első helyen (55,5 milliárd USD).
A legfontosabb forrásországok a világ rangsorában a volument tekintve: USA
(48,3 milliárd USD), Oroszország (18,6 milliárd USD) a 4. helyen. A GDP arányában a forrás-országok első helyén Luxemburg áll GDP-jének 20 százalékával.
Adatok: Világbank, 2011.
a posztszovjet térség migrációs mintái | 343
Az alacsonyan fizetett ház körüli, valamint a vendéglátás és a szociális ellátás területén lévő (betegellátás, idősgondozás, gyerekfelügyelet) munkák elvégzését többnyire
bevándorlók, köztük számos kelet-európai és a posztszovjet térség orosz-ajkú (ukrán, fehérorosz, moldáv, kazah, orosz) migránsai látják el a nyugati társadalmakban.
A migráció feminizációját jól példázza Grúzia esete, ahol az elvándorlók növekvő
számban nők, különösen 1999 óta. A migráns nők elsősorban munkavállalási célból
vándorolnak, és csak azt követi a tanulási, vagy családegyesítési cél (Hofmann–
Buckley, 2013). A vizsgálat szerint a célországok összetétele is a nemi eloszlás változása
mentén módosult: a korábban jellemzően a FÁK országokba, különösen Oroszországba irányuló mozgás (pl. férfi idénymunkások) új célpontok, Törökország, és az EU
felé tart. A kétezres évek e tendenciáját a migráns nők kedvezőbb munkavállalási
lehetőségei határozzák meg az EU országaiban, és Törökországban. Az elemzés szerint a magasabb végzettséggel rendelkezők hajlamosabbak az EU-ba vándorolni, mint
Oroszországba, vagy a FÁK államokba.
A nők elvándorlásának okaként említik a gazdasági szerkezet átalakulását mind
a fogadó, mind a kibocsátó országban. Az alacsonyan fizetett női munkaerőre igényt
tartó fogadó országokban a helyi nők a gazdaság egyéb szektoraiban helyezkednek
el, üresen hagyva a tradicionálisan „női” foglalkozásokat a bevándorlók számára.
Például az öregedő nyugati társadalmak igényt tartanak az időskorúak ellátására,
amit a jóléti szolgáltatások csökkentése következtében magánúton kell megszervezni. A kibocsátó országok egy csoportjában kulturálisan nem elfogadott, hogy a
nők elhagyják a családi tűzhelyet és külföldre mennek, ám az ázsiai, kelet-európai
és dél-amerikai országokban egyre elfogadottabb a nők elvándorlása. Részben magyarázható ez a válások növekvő számával, amikor a nő válik a család fenntartójává.
Magyarázó tényező továbbá a nők magasabb végzettsége, és önálló döntéshozatala
saját migrációja tekintetében (is). A nők munkavállalási migrációjának egyik közvetett következménye a kibocsátó ország társadalmának átalakulása, egalitáriusabbá
válása egyes kutatások szerint.
A posztszovjet államokból sokan távoznak ideiglenesen, tanulási szándékkal. A felsőoktatás hallgatói részmunkát vállalnak kint tartózkodásuk fedezésére, leginkább
a vendéglátásban. A posztszovjet térségből irányuló tanulmányi migráció célpontjai
jellemzően az Egyesült Államok, Kanada, az Egyesült Királyság. Oroszországban a
külföldről érkező felsőoktatásban tanulók száma 2011-re megháromszorozódott
2001-hez képest.
344 | faludi julianna
4
Esettanulmány a cselédiparról
Svédország hagyományosan az egalitárius és jóléti állam mintája, ahol a nők
egyenjogú munkaerő-piaci részvételét a szociális, illetve háztartási szolgáltatások állami szintű megszervezésével biztosítják. A nyugat-európai országokban
megfigyelhető trendeknek megfelelően azonban az elmúlt években, a gazdasági
válságra adott válaszként Svédországban is erőteljesen visszavágták az államilag
garantált jóléti és szociális ellátásokat. Ennek következtében ezen szolgáltatások
a piaci alapú ellátási formák felé mozdultak el. Annak érdekében, hogy legálisan
működjön ez a piac, Svédországban 2007-ben adókedvezményt vezettek be háztartási szolgáltatásokra. Ezek ellenére a szürkegazdaságban a háztartási munkák informális piaca virágzik Svédországban. A cselédipar dolgozói leginkább a
kelet-európai, orosz, mongol, afrikai dél-amerikai bevándorló nők. A takarítási
és cseléd munkákat ellátó bevándorló nők két csoportját azonosította Gavanas
(2013):
1. magasan képzett nők, akik nem végzettségüknek megfelelően elhelyezkedni,
2. alacsonyan képzett, esetenként szakképzettség nélküli nők.
Az orosz-ajkúak körében a kapcsolathálók az orosz nyelv mentén szerveződnek:
azaz az elhelyezkedés a posztszovjet térségből érkezők csoportjainak segítségével történik. Fontos szerepet játszanak a közvetítők, hiszen a bevándorlók
túlnyomó többsége nem beszéli a fogadó ország nyelvét, amikor munkát keres,
illetve nem ismeri a helyi viszonyokat. A bevándorlók a munkát megszervező
közvetítő (és a bérüket lefölöző) szervezetekkel állnak szerződésben, sokszor
vállalnak feketemunkát is. A ledolgozott órák magas száma mellett nem jut
idejük a fogadó ország nyelvének magasabb szintű elsajátítására (megrekednek
a „takarító svéd” szintjén), ezért társadalmi mobilitási kilátásaik beszűkülnek.
Ezek a bevándorlók így etnikai és gender paraméterek mentén szegmentálódnak,
illetve a feketegazdaság egyenlőtlen hatalmi viszonyainak kiszolgáltatottjaivá
válnak (interjúalanyok beszámolói szólnak zsarolásról, ingyenes túlórákról,
a megállapított bér ki nem fizetéséről, szexuális zaklatásról, illetve szexuális
szolgáltatások elvárásáról a takarítás mellett. Ezen utóbbi szolgáltatásokra
vonatkozó elvárások etnikai alapon differenciálódnak).
Forrás: Gavanas, 2013.
a posztszovjet térség migrációs mintái | 345
Összegzés
Már a több államból „összekovácsolt” Szovjetunió létrejötte előtt meghatározta a térség mozgásait az Orosz Birodalom expanziója. A szovjet állam az internacionalizmus
jegyében a szocialista nemzet megteremtését tűzte ki célul, erőteljes ruszifikációs
politikával. A legfontosabb mozgások: többszörös etnikai áttelepítések, a tervgazdaság igényeit kielégítő szakképzett, illetve magasan képzett munkaerő és a tanulmányi
célú, felülről szabályozott és korlátozott mozgás volt. A nyolcvanas években felerősödött az emigráció, melynek során több hullámban távoztak etnikai kisebbségek.
Ez a folyamat a Szovjetunió megszűnése után folytatódott (legfontosabb célpontok:
Németország, Izrael, Görögország).
Hetven évig létezett a Szovjetunió sajátos és különálló migrációs rendszere. Felbomlásakor a legmarkánsabban és a leghamarabb a balti államok váltak ki, amelyek
az európai integráció jegyében a kibővített EU migrációs rendszerébe tagozódtak
be. A kilencvenes években jellemző fegyveres és etnikai konfliktusok, természeti
katasztrófa miatti kényszer migráció. Az újonnan megalakított államok repatriációs
politikája, illetve az etnikai feszültségek hatására jelentős etnikai mozgások mentek
végbe letelepedési szándékkal. A rendszerváltás után az új államok nagy részében
magas arányban voltak jelen az orosz-ajkú, és orosz etnikumú volt-szovjet állampolgárok. Egyes országokban az állampolgársági viszonyok a mai napig rendezetlenek,
bár történtek lépések a helyzet megoldására. 2000-ig az egykori tagállamok Oroszországgal vízummentességet élveztek, a szovjet migrációs és gazdasági tér divergálása
a kétezres évek után egyre erőteljesebben tapasztalható. A második évezred elején
a térség legfontosabb migrációs központja, Oroszország, szigorításokat vezetett be,
ami az illegális migráció intézményeinek megerősödéséhez vezetett.
A posztszovjet térségből és Közép-Kelet-Európa volt szocialista blokkjában a
rendszerváltás és a piaci liberalizáció lehetőségeket tartogatott az ingázó kereskedők és vállalkozók számára, akik a kelet-nyugat irányú mozgások fontos szereplői
voltak. Az EU keleti bővítésével (2004, 2007) felvett volt szocialista államok egyfajta
köztes területként álltak a posztszovjet térségből nyugatra irányuló mozgás előtt,
valamint saját, önálló bevándorláspolitikával és vízumrendszerrel rendelkeztek a
csatlakozásukat megelőzően. Schengeni csatlakozásuk után ugyan korlátozottan, de
továbbra is ellátják a folyosó szerepet a kelet-nyugati mozgás irányában.
A térség viszonylagos politikai stabilitása után a kétezres évek második felétől
egyre élesebbé váltak a „jegelt” konfliktusok, ami a politikai-gazdasági tömörülések
lazulásához (inkább formális szerveződésekké váltak), vezettek. Elmondható, hogy a
térség napjainkra mind gazdasági, mind politikai értelemben dezintegrálódik. Egyes
országok tartós leszakadása figyelhető meg (Kirgizisztán, Üzbegisztán, Tádzsikisztán, Türkmenisztán, Moldova, Azerbajdzsán), melyek a világgazdaságba munkaerő
kínálatukkal kapcsolódnak be. Ezen kibocsátó országok foglalkoztatási szerkezete
eltér a fogadó országokétól, melyek hangsúlyosabban támaszkodnak az ipari ter-
346 | faludi julianna
melésre. A munka migráció célpontja ezen országokból még mindig a térségben
legnagyobb és tartós növekedését produkáló Oroszország, illetve a munkaerőért versenyző Kazahsztán és Fehéroroszország. A migránsok hazautalásai a legszegényebb
országok fontos bevételi forrásává váltak, mellyel egyéni szinten a szociális ellátás
hiányait, illetve nemzetgazdasági szinten a hazai össztermelés fontos tényezőjévé
vált (legszélsőségesebb példája ennek Kirgizisztán).
Az eddigi főleg alacsony végzettséget igénylő idénymunkákat végző férfiak mellett, az ezredforduló óta vált egyre jelentősebbé a nők munkavállalási migrációja.
A nők elsősorban a cselédiparban, vendéglátásban helyezkednek el, migrációs
célpontjuk eltolódott az EU államai, és Törökország irányába (a munkaerő-piaci
keresletnek megfelelően). A migráció feminizációja hatással van a kibocsátó társadalmakra, melyekben a nők szerepe újraértelmeződik.
A munka keresletét és kínálatát, valamint a push és pull (vonzó és taszító) faktorokat hangsúlyozó megközelítések mellett kiemelendő, hogy a migráció társadalmi
jelenség (Portes–Böröcz, 1989). A posztszovjet térség mozgásai ezt számos példával
szemléltetik. A kilencvenes évek elejének etnikai mozgásai során fontos szerepet
játszottak a rokonsági kapcsolatok. Az újonnan alakult tagállamokban az állampolgárság felvételét mikro szinten sokszor a családok döntéshozatala határozta meg,
ahol különösen fontos szerepe volt az egyébként gyakori vegyes házasságoknak.
A beáramló munkaerőt fogadó nagyvárosokban a bevándorlók etnikai hálózatai
fogadják az újonnan érkezőket, a célpont kiválasztásában és a migrációs döntésben
ez is szerepet játszik (orosz-ajkúak közösségei a célállomásokon).
1.
2.
3.
4.
5.
6.
Milyen hatással volt a Szovjetunió megszűnése a térség migrációs mintáira?
Melyek a kilencvenes és a kétezres évek regionális mozgásainak legfontosabb jellemzői, különbségei?
Helyezze el a balti államokat a posztszovjet és az európai migrációs térben!
Jellemezze Oroszország helyét a globális erőtérben!
Melyek a legfontosabb célállomások a térségből elvándorlók számára?
Válasszon egy esetet (kibocsátó- vagy célország) a migráció
feminizációjának bemutatására! Tárja fel a jelenség lehetséges okait,
következményeit!
Ajánlott linkek
a posztszovjet térség migrációs mintái | 347
www.worldbank.org
http://www.fms.gov.ru/
www.mid.ru
www.gks.ru
www.migracija.lt
http://www.iom.tj/
http://eurasianhome.org/xml/t/default.xml
http://www.cisstat.com/eng/
Felhasznált irodalom
Agadjanian, Victor – Nedoluzhko, Lesia – Kumskov, Gennady (2008): Eager to Leave? Intentions
to Migrate Abroad among Young People in Kyrgyzstan. International Migration Review, Vol.
42., No. 3. pp. 620–651.
Aldashev, Gani – Guirkinger, Catherine (2012): Deadly Anchor. Gender Bias Under Russian
Colonization of Kazakhstan. Explorations in Economic History, No. 49. pp. 399–422.
Aldashev, Alisher – Dietz, Barbara (2014): Economic and spatial determinants of interregional
migration in Kazakhstan. Economic Systems. Elérés: http://dx.doi.org/10.1016/
j.ecosys.2013.10.004 (Letöltve: 2014.06.12.)
An, Galina – Becker, Charles M. (2013): Uncertainty, Insecurity and Emigration from
Kazakhstan to Russia. World Development, No. 42. pp. 44–66.
Böröcz, József (2009): The European Union and Global Social Change. A Critical GeopoliticalEconomic Analysis. Routledge, London–New York.
Dén-Nagy, Ildikó – Faludi, Julianna – Ihász-Tóth, Dániel (2013): Az Európai Unió geopolitikai
és gazdasági értelmezése a világrendszerben. (Böröcz József: The European Union and
Global Social Change. A Critical Geopolitical-Economic Analysis). Szociológiai Szemle, Vol.
23., No. 3. pp. 121–129.
Gavanas, Anna (2012): Migrant Domestic Workers, Social Network Strategies, and Informal
Markets for Domestic Services in Sweden. Women Studies International Forum, No. 36. pp.
54–64.
Golovnin, Mikhail – Libman, Alexander – Ushakova, Daria – Yakusheva, Alexandra (2013): Is
the USSR dead? Experience from the Financial Crisis of 2008–2009. Communist and PostCommunist Studies, No. 46. pp. 109–122.
Hofman, Erin Toruth – Buckley, Cynthia J. (2013): Global Changes and Gendered Responses.
The Feminization of Migration From Georgia. International Migration Review, Vol. 47., No.
3. pp. 508–538.
Huffman, Samantha A – Veen, Jaap – Hennink, Monique M. –McFarland, Deborah A. (2012):
Expolitation, Vulnerability to Tuberculosis and Access to Treatment among Uzbek Labor
Migrants in Kazakhstan. Social Science and Medicine, No. 74. pp. 864–872.
OSI (1997): Estonia and Latvia. Citizenship, Language and Conflict Prevention, A Special
Report by the Forced Migration Projects. Open Society Institute, New York.
Korobkov, A. V. – Zaionchkovskaia, Z. A. (2004): The Changes in the Migration Patterns in the
Post-Soviet States. The First Decade. Communist and Post-Communist Studies, No. 37. pp.
481–508.
348 | faludi julianna
Massey, Douglass S. – Arango, Joaquín – Hugo, Graeme – Kouaouci Ali – Pellegrino, Adela –
Taylor, J. Edward (1988): Worlds in Motion. Understanding International Migration at the
End of the Millenium. Clarendon Press, Oxford.
Melegh, Attila (2011): A Globalizáció és Migráció Magyarországon, Educatio, No. 2. pp. 166–180.
Molodikova, Irina (2007): Transformation of Migration Patterns in Post-Soviet Space. Russian
New Migration Policy of “Open Doors” and Its Effects on European Migration Flows. Review
of Sociology, Vol. 13., No. 2. pp. 57–76.
Molodikova, Irina (2008). Patterns of East to West Migration in the Context of European
Migration Systems. Possibilities and Limits of Migration Control. Demográfia. English
Edition, Vol. 51., No. 5. pp. 5–35.
OECD (2013): International Migration Outlook 2013, OECD Publishing. Elérés: http://dx.doi.
org/10.1787/migr_outlook-2013-en (Letöltve: 2014.06.13.)
Portes, Alejandro – Böröcz, József (1989): Contemporary Migration Theoretical Perspectives
on Its Determinants and its Modes of Incorporation. International Migration Review, Vol.
23., No. 3. pp. 606–630.
Roland, Richard (1993): Regional Migration in the Former Soviet Union during the 1980s: the
Resurgence of European Regions. In. King, Russel (ed.): The New Geography of European
Migrations. Belhaven Press, London. pp. 152–175.
Sahadeo, Jeff (2012): Druzhba Narodov or Second-Class Citizenship? Soviet Asian Migrants
in a Postcolonial World. In: Randolph, John – Avrutin, Eugene M. (eds.): Russia in Motion.
Cultures of Human Mobility since 1850. University of Illinois Press, Champaign. pp.
150–172.
Wallace, Claire – Vincent, Kathrine (2007): Recent Migration from the New European
Borderlands. Review of Sociology, Vol. 13., No. 2. pp. 19–37.
World Bank (2011): Migration and Remmittances Factbook. Elérés: econ.worldbank.org (Letöltve: 2014.06.13.)
További ajánlott irodalom
Gödri, Irén (2010): Migráció a kapcsolatok hálójában. A kapcsolati tőke és a kapcsolathálók
jelenléte és szerepe az ezredvégi magyarországi bevándorlásban, Kutatási Jelentések, No.
89. Népességtudományi Intézet.
Melegh, Attila – Kovács, Éva – Gödri, Irén (2010): Azt hittem, célt tévesztettem. A bevándorló
nők élettörténeti perspektívái, integrációja és a bevándorlókkal kapcsolatos attitűdök
nyolc európai országban. Kutatási Jelentések, No. 88, Népességtudományi Intézet.
Wallerstein, Immanuel (1979). On the Core-Periphery Structure of the Global Economy. The
Capitalist World-Economy. Essays. Cambridge University Press, New York.
Penninx, Rinus – Berger, Maria – Kraal, Karen (eds.) (2006): The Dynamics of International
Migration and Settlement in Europe. A State of the Art. Amsterdam University Press,
Amsterdam.
Migrációs helyzetkép Magyarországon
Kováts András
Absztrakt
Jelen fejezet a magyarországi migrációs folyamatokat tárgyalja az 1980-as
évek végével kezdődően. Természetesen Magyarország részt vett a globális
migrációban azt megelőzően is, akár kibocsátó, akár – jóval kisebb mértékben
– fogadó országként. Napjaink aktuális migrációs helyzetképe javarészt érthető és bemutatható az elmúlt csaknem három évtized migrációs folyamatainak
ismeretében. Leggyakrabban arra vagyunk kíváncsiak, a jelenség mely elemei
magyarázhatók globális vagy regionális migrációs folyamatok részeként, és
melyek azok, amelyek „hazai sajátosságok”. A bevándorlók száma és összetétele, a bevándorlás dinamikája, a migránsok társadalmi-gazdasági státusza
és szerepe, a kivándorlási folyamatok alakulása, és a többségi társadalom
migrációval kapcsolatos attitűdje azok a kérdések, amelyek leggyakrabban
szóba kerülnek a magyarországi migráció kapcsán, és amelyek bemutatására
e fejezet vállalkozik. Az elemzés során nemzetközi és hazai makrostatisztikai
adatokra, valamint az elmúlt évek hazai, migrációs fókuszú társadalomtudományi kutatásainak eredményeire támaszkodunk.
Abstract
For the past 25 years Hungary has been a net immigration country. The transition from a communist society with planned economy to a democratic market
economy in the late 1980s went parallel to the first major immigration wave
into the country. Migratory patterns and migration policies since then have
developed into a model that is characteristic of many Central and Eastern
European countries. Strong immigration of co-ethnics, and blurring boundaries between migration and ethnopolitics, relatively low labour migration
into the lower segments of the labour market, characteristic but weak ethnic
economies, and a low-profile and restrictive asylum and immigration systems
have been the main attributes of migration in contemporary Hungary. As a
result of these, the relative socio-economic status of immigrants is better than
that of the majority society – which is rather unusual in a European context.
350 | kováts andrás
For the past two years the main focus of the migration debate shifted from
immigration to emigration as an ever-growing number of Hungarians have
left the country for Western-European destinations. Regardless the growing
number of emigrants and the obviously positive socio-economic effects of immigration, the public discourse about migration in Hungary is still among the
most negative ones in Europe.
Kulcsszavak: bevándorlás, kivándorlás, nettó migráció, menekültügy, „push” és „pull” faktorok,
etnikai migráció, migrációs hálózatok, etnikai gazdaság, integrációs stratégiák, idegenellenesség
Keywords: immigration, emigration, net migration, ”push” and ”pull” factors, ethnic migration,
migration networks, ethnic economy, integration strategies, xenophobia
A magyarországi migráns népesség a statisztikai adatok alapján
Az Eurostat legfrissebb, 2013 januárjára vonatkozó adatai szerint Magyarországon
141 100 külföldi állampolgár él, ez az ország lakosságának 1,4 százaléka. Ha a külföldön születettek számát vizsgáljuk, akkor 423 300 embert találunk, ez az ország
lakosságának 4,3 százalékát teszi ki. Az Európai Unió átlagához képest – ahol a
lakosság 6,7 százaléka nem annak az országnak az állampolgára, ahol jelenleg él, és
10,1 százaléka egy másik országban született – ezek a számok alacsonynak mondhatók. Regionális összehasonlításban már máshogy fest a kép. Az Európai Unió 15 régi
tagállama és a 2004 óta csatlakozott 13 új között nagyon jelentős eltérés mutatkozik
a migráns lakosság számarányát tekintve. A régi tagállamokban élő 401 millió lakos
8,1 százaléka külföldi állampolgár, a külföldön születettek aránya 11,9 százalék. Ezzel szemben az elmúlt tíz évben csatlakozott 13 tagállamban élő 105 millió embernek
mindössze 1,6 százaléka külföldi állampolgár, és a külföldön születettek aránya is
csupán 3,4 százalék (1. és 2. ábra).
Magyarország a migráns népesség számarányát tekintve nem tűnik ki az újonnan
csatlakozott EU tagállamok közül, az adatok többé-kevésbé összhangban vannak a
környező országok hasonló mutatóival. A Magyarországra érkező és itt hosszabbrövidebb időre letelepedő migránsok túlnyomó többsége a környező országokból,
elsősorban Romániából érkezik. Magyarország azon kevés EU tagállamok egyike,
ahol a bevándorló népességben nagyobb az uniós állampolgárok aránya, mint az
EU-n kívülről érkezetteké. Az Eurostat adatai szerint 2013-ban a hazánkban élő
külföldi állampolgárok 57 százaléka érkezett egy másik EU tagállamból, a külföldön
születettek körében ez az arány még magasabb, 67 százalék. A migrációs trendeket
illetően elmondható, hogy a jelenlegi EU tagállamokból érkezettek aránya az elmúlt
másfél évtizedben nem változott számottevően, bár fontos szem előtt tartanunk,
hogy a migráns népesség számára vonatkozó éves statisztikai adatokat mind a 2011-
migrációs helyzetkép magyarországon | 351
es, mind pedig a 2001-es népszámlálás hatására jelentősen korrigálni kellett, ami
miatt a tényleges trendek alakulására csak óvatosan következtethetünk.
Ábra 1: A külföldi állampolgárok és a külföldön születettek százalékos aránya az EU-15 országaiban
Saját számítás az Eurostat adatai alapján
Ábra 2: A külföldi állampolgárok és a külföldön születettek százalékos aránya az EU-13 országaiban
Saját számítás az Eurostat adatai alapján
A migráns népesség nagy része az 1980-as évek második felét követő évtizedekben érkezett Magyarországra. A rendszerváltást megelőző évtizedekben az országra
elsősorban a lakosság elvándorlása volt jellemző, bár az államhatár szigorú őrzése
és a restriktív útlevélpolitika miatt ez nem öltött tömeges méretet. A kommunista
blokk többi országához képest alacsony kivándorlási hajlandóság az 1960-as évek
végén kezdődő gazdasági reform és a lehetőségekhez képest kedvező gazdasági
helyzet miatt is mérsékelt maradt. Az egyetlen kivétel az 1956-os forradalom és
szabadságharc folyamán és annak leverését követően kialakult tömeges kivándorlás,
352 | kováts andrás
ekkor körülbelül hét hét alatt 176 ezer ember hagyta el az országot (Hablicsek–Illés,
2007). Becslések szerint 1947-től az 1989-es rendszerváltásig több mint 370 ezer
ember vándorolt ki Magyarországról. Ami talán még meglepőbb, hogy az államszocializmus évtizedei alatt az ország nem volt hermetikusan elzárt a bevándorlók elől:
ugyanezekben az évtizedekben körülbelül 150 ezer külföldi állampolgár telepedett le
itt (Sárosi–Tóth, 2009). A Magyarországra érkezők legnagyobb része családegyesítés
céljából, magyar állampolgár házastársaként érkezett, többnyire a kommunista
blokk valamelyik – gyakran szomszédos – országából. Voltak még migráns munkavállalók: építőipari és bányamunkások Lengyelországból, szövőgyári munkások
Kubából, varrodákban dolgozók Mongóliából, és kisebb számban menekültek is: délés közép-amerikai országokból, valamint Görögországból. Jelentős volt az afrikai és
közel-keleti országokból érkezett diákok száma is, egy részük tanulmányai befejeztével is Magyarországon maradt. Egy 2012-ben végzett, Budapesten élő, és az Európai
Unión kívüli államokban született migránsok körében végzett kérdőíves adatfelvétel
megkérdezettjeinek közel 10 százaléka 1970 előtt, további 15 százaléka pedig 1970 és
1989 között érkezett Magyarországra, amiből szintén arra következtethetünk, hogy
a rendszerváltást megelőző évtizedekben is érkeztek Magyarországra bevándorlók,
noha a bevándorlás mértéke messze elmaradt az 1989 után tapasztaltaktól.
A magyarországi migrációt jellemző trendek a rendszerváltás utáni években alakultak ki, és lényegében változatlanok maradtak egészen a 2010-es évekig. Az 1980-as
évek végétől egyre nagyobb számban jelentek meg a Romániából áttelepülő magyar
származású migránsok. A mind kilátástalanabb gazdasági helyzet és a romló életszínvonal mellett a Ceauşescu-rezsim etnikai kisebbségekre nehezedő elnyomása
késztette menekülésre a romániai magyarok tízezreit. A Romániából érkező magyar
menekülők és később bevándorlók száma 1991-ben kulminált, az ezt követő években
a romániai politikai és gazdasági helyzet lassú konszolidációja miatt alacsonyabb
számon stabilizálódott, de Románia EU csatlakozásáig jelentős maradt. A Romániából érkező magyar menekülthullám lecsengése után szinte azonnal megindult a
széteső, és háborús konfliktusba süllyedő Jugoszláviából érkező menekülők áradata.
Kezdetben a Horvátországban és Szerbiában élő magyarok és más nemzetiségek,
később a boszniai háború során elűzött muszlim bosnyákok, az 1990-es évek végén
pedig a koszovói válság hatására menekülő romák és albánok érkeztek jelentősebb
számban Magyarországra. A délszláv háború különböző szakaszaiban érkezettek
közül egyedül a Vajdaságból áttelepülő magyarok maradtak jelentősebb számban
Magyarországon, a többi csoport a viszonylagos konszolidációt követően visszaköltözött, vagy továbbment nyugat-európai vagy tengerentúli országokba. A 3. ábrán
látható, hogy a menekülők beáramlása hogyan konszolidálódott az évtized második
felére.
migrációs helyzetkép magyarországon | 353
Ábra 3: A Magyarországra menekülők számának alakulása származási régiók szerint
Saját számítás a Menekültügyi és Migrációs Hivatal adatai alapján
Összefoglalóan elmondhatjuk, hogy a rendszerváltás utáni Magyarország migrációs helyzetét a kezdeti években elsősorban a szomszédos országok menekültválságai
határozták meg, ez mind a bevándorlásról folytatott társadalmi diskurzusban, mind
pedig a migrációs politika alakulásában tetten érhető. A menekültválság hatására
hazánk a posztkommunista országok közül elsőként, már 1989 tavaszán csatlakozott
az ENSZ Menekültügyi Egyezményéhez, és még ugyanabban az évben létrehozta a
Menekültügyi és Migrációs Hivatalt. A menekültügyi fókuszú és krízisorientált működésmód eredményeként a bevándorlás törvényi szintű szabályozása csak 1993-ban
jött létre, a menedékjogi törvényre, és a Menekültügyi Egyezmény területi korlátozásának feloldására pedig 1997-ig kellett várni. A korszak intézményi és szakpolitikai
működéséről nagyon jó áttekintést ad Nagy Boldizsár (2012) monográfiája. Az 1990-es
évek eleji menekültcentrikus társadalmi diskurzus egy másik érdekes lenyomata a
TÁRKI idegenellenesség vizsgálata, melyben a lakosság bevándorlókkal kapcsolatos
attitűdjeit egy, menekülők befogadására vonatkozó kérdéscsoport segítségével mérik évről évre 1992 óta (Bernát, 2010).
Pedig már az 1980-as évek végén megjelennek a menekültek mellett más bevándorló csoportok is. A környező országok magyar nemzetiségű lakosai közül sokan
nem menekültként, hanem munkavállalóként, családegyesítőként vagy diákként
kerül ezekben az években Magyarországra, és kisebb számban ugyan, de megjelennek bevándorlók távolabbi országokból is: a nyugat európai és észak-amerikai
országokból érkezők mellett Oroszországból, Kínából, Vietnamból a Közel-Keletről
és Afrikából érkeznek. A bevándorlók egy része munkavállalási, vállalkozási céllal, a
piacgazdaságra való átmenet lehetőségeit kihasználva kerül Magyarországra, sokan
közülük korábban diákként jártak már Magyarországon. Az Európán kívüli bevándorlók közül a legjelentősebb a Kínából érkezők száma és szerepe: bevándorlásuk
1989-től, a Kínával szembeni vízumkényszer eltörlésétől számítva válik jelentőssé,
354 | kováts andrás
és a vízumkényszer 1992-es újbóli bevezetéséig töretlenül erősödik. Az ezt követő
években a nehezedő beutazási és tartózkodási feltételek, valamint az egyre kedvezőtlenebbé váló vállalkozási feltételek miatt megkezdődik elvándorlásuk más európai
vagy észak-amerikai országokba, és az itt élő kínaiak száma a 2000-es évek közepére
jelentősen lecsökken (Nyíri, 2010). A Magyarországon élő kínaiak karakteres transznacionális migráns közösségként vannak jelen, egy jól látható etnikai gazdaságot
működtetve, ahol a kis- és nagykereskedelem mellett jelentős a szolgáltatási és az
utóbbi időben a gyártási, márkaépítési tevékenység (Nyíri, 2010; Várhalmi, 2013a).
A migráns etnikai gazdaság a kínaiak mellett a vietnami és mongol, valamint a török
és közel-keleti bevándorlók jellemző belépési pontja Magyarországra.
Az 1990-es évek végére nagyjából kialakult a Magyarországot jellemző bevándorlás arculat. A menedékkérők és a valamilyen humanitárius védelemben részesített
személyek száma visszaszorult, jelentéktelenné vált. A bevándorlók döntően a szomszédos országokból, elsősorban az ottani magyar etnikumú közösségekből kerültek
ki. Az ország Európai Unióhoz való csatlakozása – a várakozásokkal ellentétben
– nem hozott számottevő változást a bevándorlási folyamatok alakulásában, nem
váltunk vonzóbb célponttá. Jelentősebb változások csak a 2010-es évekkel kezdődtek:
a bevándorlók száma ugyan nem esett vissza, sőt, a menedékkérők száma drasztikusan megnövekedett, de a hazai lakosság növekvő elvándorlása, valamint a migránsok
egy részének továbbvándorlása miatt a vándorlási különbözet is lecsökkent. Ezt
számos tényező együttes alakulása magyarázza. A 2008-as gazdasági válság hatása
Magyarországon is jelentősen érződött, a munkavállalási és vállalkozási lehetőségek
jelentősen beszűkültek, mind a bevándorló, mind a hazai lakosság számára. Románia
2007-es EU csatlakozásával fokozatosan megnyílt a mediterrán és nyugat-európai
államok munkaerőpiaca a román állampolgárságú munkavállalók előtt, amely a
Magyarországra irányuló migráció ideiglenes visszaeséséhez vezetett (Kiss–Barna,
2013). A magyar lakosság elvándorlása 2010-től erőteljesen felgyorsult, a vándorlási
különbözet csökkenésének elsősorban ez az oka. Az elmúlt 25-30 évben Magyarország
vándorlási különbözete mindvégig pozitív volt, azaz évről évre többen érkeztek ide,
mint ahányan elhagyták az országot. A bevándorlásnak jelentős fékező hatása van az
1980-as évek elején megkezdődött népességfogyásra: ütemét lassítja, noha teljesen
nem tudja kompenzálni (Gödri et al., 2014). A 4. ábra azt szemlélteti, hogy miként
alakult a be- és kivándorlás dinamikája a rendszerváltás óta eltelt években.
A magyarországi migrációs helyzetképet a 2010-es években egyre erőteljesebben
jellemzi a magyar lakosság elvándorlása. A kivándorlási szándék erősödése (Nyírő,
2013) és a kivándorlók számának növekedése (KSH, 2013) a régió többi országában
az 1990-es években lejátszódott és azóta állandósult folyamatokat idézi. A magyarországi kivándorlás „megkésettségének” több lehetséges oka is van, ezek alaposabb
feltárása még várat magára. A más rendszerváltó országokéhoz képest bőkezű jóléti
és családtámogatási rendszerek átalakításának elmaradása, a relatíve könnyen hoz-
migrációs helyzetkép magyarországon | 355
záférhető hitelfelvételi és -finanszírozási lehetőségek, az ezredforduló körüli gazdasági konjunktúra ígérete, valamint az idegennyelv-tudás rendkívül alacsony volta a
leggyakoribb okok, melyekkel a 2010 előtti évek alacsony elvándorlási hajlandóságát
magyarázni szokták. A kétezres években egyedül az orvosok és az egészségügyi
dolgozók elvándorlása jelent meg a szakmai és társadalmi diskurzusban (Girasek
et al., 2013), napjainkra viszont általánossá váltak a kivándorlásról szóló szakmai és
politikai viták. A KSH 2013-as becslése szerint 335 ezer 18 és 49 év közötti magyar
állampolgár tartózkodik külföldön (KSH, 2013), az ENSZ globális migrációs statisztikái szerint 527 ezer Magyarországon született személy él a világ valamely más
országában, ami 120 ezerrel több, mint 1990-ben volt.
Ábra 4: A be- és kivándorlás alakulása 1990 és 2012 között
Gödri et al., 2014 alapján saját számítás
A magyarországi migrációs folyamatokat illetően összefoglalóan megállapíthatjuk, hogy a bevándorló népesség aránya ugyan elmarad az EU átlagától, ugyanakkor
a régió többi posztkommunista államához hasonló. A bevándorlás volumene és dinamikája a rendszerváltás óta nem változott számottevően, a magyar állampolgárok
kivándorlása ugyanakkor 2009 óta erősödik. A továbbiakban a Magyarországon élő
migráns népesség összetételét, társadalmi-gazdasági helyzetét fogjuk vizsgálni.
356 | kováts andrás
Főbb bevándorló csoportok és jellemzőik
Az Eurostat adatai szerint a Magyarországon élő bevándorlók többsége Romániából,
Szerbiából, Ukrajnából, Németországból, Szlovákiából és Kínából származik. A legtöbben Romániából érkeztek: a külföldi állampolgárok 24,7 százaléka, a külföldön
születettek 45,1 százaléka származik innen. A migráns népesség heterogenitására
következtethetünk abból, hogy a legnépesebb öt származási csoport együttesen
hány százalékát teszi ki az országban élő migránsoknak. E tekintetben Magyarország meglehetősen homogén képet mutat: a külföldi állampolgárok 58,2 százaléka,
a külföldön születettek 71,9 százaléka érkezett az első öt származási országból. Ez
a tendencia figyelhető meg a régió többi országában is, általában véve elmondható,
hogy az újonnan csatlakozott EU tagállamokban élő bevándorlók kisebb számú,
ámde homogénebb csoportot alkotnak, mint a nyugat-európai, régebbi bevándorlási
célországokban élők. Az 5. ábra ezt a tendenciát szemlélteti.
Ábra 5: Az öt legnépesebb származási országból származók együttes százalékos aránya
az EU tagállamok bevándorlói között
Saját számítás az Eurostat adatai alapján
Annak ellenére, hogy a Magyarországon élő bevándorlók többsége néhány európai országból és Kínából származik, a világ legtöbb országából élnek itt bevándorlók.
Az ENSZ Népesedési Bizottságának adatai szerint 2013-ban 160 ország volt képviselve
az itt élő bevándorlók által, de csak 92 olyan ország van, ahonnan száznál többen
érkeztek, és ezek közül mindössze 35, ahonnan ezernél is többen jöttek Magyarországra. Tízezernél több bevándorló csupán a már említett hat származási csoportból
kerül ki.
A származási országok mellett a Magyarországon élő bevándorlók másik fontos
jellemzője az etnikai hovatartozás, nevezetesen az, hogy magyar etnikumúak-e vagy
sem. Ahogy azt már említettük, a szomszédos országok lakói közül elsősorban az
ott élő magyar közösségek tagjai döntenek úgy, hogy Magyarországra költöznek.
migrációs helyzetkép magyarországon | 357
A magyar származás nem jelenik meg a migrációs statisztikákban, így a magyar
etnikumúak bevándorlókon belüli arányáról nincsenek pontos adataink, de valószínűsíthető, hogy a Romániából, Ukrajnából, Szerbiából és Szlovákiából áttelepülők
többsége magyar nemzetiségű (Gödri, 2010). Kutatási adatok szerint a magyar származás fontos tényező a migrációs döntések meghozatalánál, az etnicitás gyakran a
kibocsátó országokban „push” faktorként jelenik meg: a többségi társadalom általi
hátrányos megkülönböztetés, a többségi nyelv hiányos ismerete, a gazdaságilag elmaradottabb régiókban élés mind migrációt kiváltó tényezők, és általában jellemzik
a határon túli magyar közösségeket. Az etnicitás „pull” faktorként a Magyarországra
költözéskor is megjelenik: a nyelvi és kulturális azonosság, a befogadó társadalom
viszonylagosan pozitív attitűdje, a bevándorlási és honosítási jogszabályokban és intézményi gyakorlatban megjelenő pozitív diszkrimináció mind vonzerőt jelentenek.
A Magyarországra irányuló „etnikai migráció” kialakulásában és fennmaradásában
jelentős szerepet játszanak a migrációs hálózatok: a korábbi évtizedek bevándorlói
körül kialakult családi, rokoni kapcsolatrendszerek, valamint a magyarországi vagy
a határon túli magyar nyelvű felsőoktatási rendszerből a hazai munkaerőpiacra való
bejutási lehetőségek sok magyar etnikumú bevándorló számára vonzóbbá teszik
Magyarországot, mint a magasabb bérszínvonalú és gyakran jobb munkalehetőségeket kínáló nyugat-európai országok. A határon túli bevándorlók döntéseiben és
stratégiájában vegyesen van jelen az etnikai azonosságból fakadó előnyök pragmatikus és szimbolikus megélése: a nyelvi és kulturális azonosság gyakorlati hasznai
mellett a nemzethez tartozás szimbolikus-érzelmi átélése is fontos szerepet játszik
(Feischmidt–Zakariás, 2010).
Más migráns csoportoknál – az alacsony létszámok miatt is – kevésbé karakteres
a bevándorlás jellege. A kelet-ázsiai (kínai, vietnami, mongol) bevándorlók esetében
az erőteljes etnikai gazdaság a bevándorlás elsődleges mozgatója. A bevándorlók
jelentős része vállalkozó, vagy a migráns vállalkozásokban foglalkoztatott. Ennek
hatására kevéssé vannak jelen a többségi munkaerőpiacon, kapcsolatrendszerüket
illetően is inkább a magyarországi vagy transznacionális etnikai gazdaságokhoz
kötődnek. A nyugat-európai nagyvárosok kínai és vietnami közösségeit jellemző
térbeli szegregáció Magyarországon kevésbé van jelen, de Budapest nyolcadik és
tizedik kerületében kialakulóban vannak a bevándorlók által dominált kereskedelmi
és lakónegyedek. A migránsokra általában jellemző fővárosi koncentráció is a kínai
és vietnámi bevándorlók esetében a legerősebb: a kínaiak nyolcvan, a vietnamiak
több mint kilencven százaléka Budapesten él. Az etnikai gazdaság jelentős, de
kevésbé domináns szerepet játszik a török és közel-keleti vagy közép-ázsiai (arab,
iráni, afgán) bevándorlók életében is. Ezekre a csoportokra az erős szegmentáltság
jellemző: egy részük a többségi munkaerőpiac felső szegmensében helyezkedik el,
orvosok, mérnökök, gazdasági szakemberek vagy egyetemi oktatók, kutatók. Sokan
közülük még a rendszerváltást megelőző évtizedekben kerültek Magyarországra
358 | kováts andrás
diákként vagy szakmai ösztöndíjasként. Más részük az elmúlt egy-másfél évtizedben
érkezett és vállalkozóként ruházati, lakberendezési vagy elektronikai kiskereskedelemmel, vagy vendéglátással foglalkozik. A harmadik csoport tagjai többnyire
menedékkérőként kerültek az országba, és ha kaptak is valamilyen nemzetközi
védelmet, munkaerő-piaci és egzisztenciális helyzetük messze elmarad a másik két
csoportba tartozókétól, gyakran az etnikai vállalkozások alkalmazottaiként találnak
hosszabb-rövidebb időre munkalehetőséget. Végezetül, különösen a török és iráni
migránsok között viszonylag sok egyetemi hallgatót is találunk, e csoport tagjainak
többsége tanulmányai végeztével elhagyja Magyarországot, de az is előfordul, hogy
munkavállalóként vagy családegyesítőként itt telepednek le.
A migránsok többi csoportjával csekély létszámuk miatt nem foglalkozunk.
Latin-amerikai diákok, afrikai menekültek és üzletemberek, amerikai és kanadai
önkéntesek, nyugat-európai közép- és felsővezetők, holland és német nyugdíjasok,
indiai IT szakemberek, koreai és japán mérnökök alkotják többek között azt a rendkívül heterogén csoportot, amely számarányát tekintve a magyarországi migránsok
egytizedét sem teszi ki.
Munkavállalás és integráció
A Magyarországra érkező bevándorlók beutazási és tartózkodási céljait illetően
évtizedek óta hasonló tendenciák érvényesülnek: a migránsok legnagyobb csoportja
munkavállalási céllal érkezik, ezt követi a tanulás és a családegyesítés. Ez utóbbi
jelenthet magyar állampolgárral létesített családi kapcsolatot, de már itt élő bevándorlókhoz is érkeznek házastársak, gyerekek. A Bevándorlási és Állampolgársági Hivatalhoz benyújtott tartózkodási kérelmek típusai jól illusztrálják ezt a folyamatot.
A 6. ábrában szereplő adatok Románia EU csatlakozásától számítva és csak az Európán kívüli országokból beutazókra vonatkoztatva mutatják a helyzetet. A munkavállalók aránya fokozatosan csökkent az elmúlt években, a tanulási céllal érkezőké
pedig enyhén nőtt.
A népszámlálások, adminisztratív nyilvántartások és nagymintás adatfelvételek
adatai szerint a migráns népesség foglalkoztatási helyzete jobb a magyar lakosságénál, körükben az átlagosnál magasabb a foglalkoztatási és aktivitási ráta (Hárs, 2013).
Egy, a KSH Népességtudományi Kutatóintézet által 2002-ben végzett adatfelvétel is
ezt erősíti meg, az itt vizsgált magyar etnikumú bevándorlók foglalkoztatottsági és
aktivitási rátája magasabb a nem bevándorló lakosságénál, valamint a munkanélküliségi ráta is alacsonyabb körükben (Gödri–Tóth, 2005). A migránsok mind iskolai
végzettségüket tekintve, mind pedig a munkaerő-piaci státusukat tekintve is jobb
mutatókkal bírnak, mint a nem migráns magyar lakosság. Az Európai Unió tagállamai körében kivételes jelenségre több magyarázat is kínálkozik. Az egyik az etnikai
migráció dominanciája, aminek következtében minimálisak a nyelvi-kulturális
különbségekből fakadó munkaerő-piaci kiszorító hatások. A másik a nyugat-európai
migrációs helyzetkép magyarországon | 359
gazdaságokat jellemző duális munkaerőpiac hiánya: a Magyarországra érkező bevándorlók nem az alacsonyan fizetett, alacsony presztízsű munkakörökért versenyeznek
a hazai elszegényedő rétegekkel. A következő a családegyesítési migráció alacsony
részesedése a beutazási és tartózkodási célok között: a jellemzően inaktív státusba
kerülő eltartott házastársak és gyermekek kisebb arányban érkeznek Magyarországra, mint a nyugat-európai országokba. Fontos tényező a szigorú bevándorláspolitikai
szabályozás: tartózkodási jogosultságot csak az szerezhet, akinek megélhetése,
lakhatása és társadalombiztosítása megoldott, márpedig ezt csak jól fizető munkával vagy vállalkozással lehet biztosítani, ennek hiányában nem lehet az országban
maradni. Nyilvánvalóan a huzamos tartózkodási jogviszony, vagy az állampolgárság
megszerzésével a kiutasítás fenyegetése csökken, majd megszűnik, ugyanakkor a
kezdeti lendület csak lassan hagy alább: a bevándorlók általában megőrzik kedvező
munkaerő-piaci és gazdasági pozíciójukat.
Ábra 6: Tartózkodási engedély iránti kérelmek megoszlása az engedély típusa szerint
Saját számítás a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal adatai alapján
Egy 2009-ben végzett kutatás adatai szerint ugyanakkor az is kiderül, hogy
markáns különbségek vannak a bevándorlók egyes csoportjai között a foglalkoztatási helyzetüket tekintve (Örkény–Székelyi, 2010). A kutatás hat migráns csoportot
vizsgált, közülük csak egy volt határon túli (kárpátaljai) magyar, a többi nem magyar anyanyelvű ukrán, kínai, vietnami, török és arab. A kínai, vietnami és török
csoportban magas a vállalkozók aránya, a magyar és ukrán etnikumúak körében az
alkalmazottként foglalkoztatottak és a fizikai munkát végzők vannak az átlagosnál
többen. Az arabok esetében az arányok egyenletesen oszlanak meg.
2011-ben egy kifejezetten a munkaerő-piaci integrációt vizsgáló kutatás készült az
EU-n kívülről érkezett bevándorlók körében. A kutatás nem elemzi a migráns munkavállalók foglalkoztatási helyzetét a nem migráns lakossághoz viszonyítva, közöl
ugyanakkor adatokat az egyes etnikai-származási csoportok eltérő munkaerő-piaci
360 | kováts andrás
státusáról, foglalkoztatási helyzetéről. Fő megállapítása, hogy a bevándorlók munkaerő-piaci helyzetét sokféleség, erős strukturáltság és nagyfokú egyenlőtlenség
jellemzi (Juhász et al., 2011). A hazai migráns népesség heterogenitása miatt nehéz
érvényes általános állításokat tenni munkaerő-piaci helyzetükre vonatkozóan.
Az eltérő nyelvi-kulturális háttér, a munkaerőpiacra való belépés eltérő színterei,
valamint a migrációs stratégiák különbözősége miatt egymástól markánsan eltérő
mintázatokat figyelhetünk meg, és nem találunk a migráns népesség egészét meghatározó domináns foglalkoztatási mintákat. Ugyanakkor a magyar lakosságénál
kedvezőbb munkaerő-piaci helyzet, magasabb képzettség általánosságban jellemzi
a bevándorlókat, még ha egyes csoportjaik esetében nem is érvényesül ez mindig.
A magyarországi bevándorlás kapcsán fontos szót ejtenünk a migránsok jövőre
vonatkozó terveiről is. Itt az országban való letelepedés szándékát, az állampolgárság
megszerzésére vonatkozó attitűdöket és a konkrét állampolgárság szerzést, valamint
a második generáció, a már Magyarországon született vagy fiatalon idekerült gyermekekkel kapcsolatos nevelési stratégiákat vizsgálhatjuk. A többségi társadalom
tagjaival való kapcsolatok intenzitása, az észlelt társadalmi távolság mértéke, az intézményekbe és az emberekbe vetett bizalom alakulása, a nyelvhasználat, a politikai
aktivitás valamint a kulturális javak fogyasztása alapján meghatározhatjuk a bevándorlók integrációs stratégiáit (Várhalmi, 2013b). Ezek a stratégiák természetesen
egyénenként és családonként nagyon különbözőek lehetnek, a migránsok összességét
vizsgálva mégis kirajzolódnak bizonyos karakteres csoportok. A stratégiákat illetően megkülönböztethetünk asszimilációs, transznacionális és szegregációs mintákat.
Örkény és Székelyi (2010) már említett elemzésében úgy találta, hogy az Ukrajnából
érkezett ukrán migránsokra jellemző leginkább a transznacionalitás, a kárpátaljai
magyarok és az arabok körében az asszimilációs stratégia dominál. A török és a kínai
bevándorlók inkább a szegregációs stratégiát választják, a vietnamiakra pedig mind
az asszimilációs, mind pedig a szegregációs stratégia jellemző.
Az állampolgárság megszerzését illetően jelentős különbség mutatkozik a magyarországi bevándorlók egyes csoportjai között. Alapvetően jellemző, hogy a magyar
állampolgárságot szerző külföldiek több mint 90 százaléka kedvezményes honosítással, tehát elsősorban magyar származására hivatkozva szerzett állampolgárságot. A
honosítási statisztikák a kedvezményes honosításra vonatkozó jogszabályok 2010-es
változása után gyakorlatilag értelmezhetetlenné váltak, nem lehet többé megmondani, hogy a magyarországi lakóhellyel nem rendelkező új állampolgárok mekkora
hányada élt már korábban is itt bevándorlóként, illetve mekkora hányada költözik
Magyarországra a honosítását követően. Mindenesetre az 1990-es és 2000-es években
általános volt a tendencia, hogy állampolgárságot elsősorban a magyar etnikumú bevándorlók szereztek (Sárosi, 2011). A honosítással kapcsolatos stratégiák ugyanakkor
nem érthetőek meg teljességgel a migránsok transznacionális beágyazottságának
és a származási országok állampolgársági politikájának ismerete nélkül. A magyar
migrációs helyzetkép magyarországon | 361
állampolgársághoz való viszony egyszerre magyarázható egy érzelmi-szimbolikus
kötődéssel és egy pragmatikus, haszonelvű döntéssel – a magyarországi migránsok
döntései mögött mindkét motívum felfedezhető (Melegh, 2011).
A bevándorlókkal kapcsolatos társadalmi attitűdök
A bevándorlók társadalmi helyzetét jelentős mértékben meghatározza a többségi
társadalom attitűdje, a bevándorlókkal szembeni egyéni, közösségi vagy intézményi
szinten megnyilvánuló kirekesztés és diszkrimináció mértéke. A magyar társadalom
befogadó vagy elutasító voltáról egyfelől a lakossági adatfelvételek eredményeiből,
másfelől pedig a bevándorlók tapasztalatainak vizsgálatából tudhatunk. A bevándorlókkal, bevándorlással kapcsolatos lakossági attitűdök vizsgálatának legismertebb
A bevándorló népesség definiálása
A migráns (bevándorló) népesség definiálásának két módja lehetséges. Az első
esetben az adott ország területén tartózkodó külföldi állampolgárok számát
vesszük alapul. Ilyenkor a három hónapot meghaladó rövid távú, huzamos vagy
humanitárius célú tartózkodási engedélyek birtokosait tekintjük bevándorlónak, az állampolgárságot szerző külföldiek kikerülnek ebből a körből. Problematikus lehet, hogy a bevándorlók gyerekei (ha nem kapják meg az ország
állampolgárságát) szintén bevándorlónak számítanak, noha már az ország
területén születtek. További hibaforrás, hogy az ország területén született, de
valamilyen okból állampolgárságot nem kapott személyeket is ide számoljuk,
ez államutódlással létrejött országok kisebbségi lakossága esetén jelentős
torzításokhoz vezethet, ha a bevándorlók számára a külföldi állampolgárok
száma alapján következtetünk. A másik lehetőség, hogy a külföldön születetteket tekintjük egy ország lakosságából bevándorlónak, tekintet nélkül arra,
hogy mi a jelenlegi jogi státuszuk. Ebben az esetben migránsnak számítanak
az állampolgárságot szerzett külföldiek is, ugyanakkor ide sorolódnak a hazai
állampolgárok átmeneti külföldi tartózkodás alatt született gyerekei is. Nem
jelennek meg bevándorlóként ebben az esetben az ország területén született
külföldi állampolgárságú gyerekek. Az Eurostat által közölt adatokban mindkét számítási mód megtalálható. Statisztikai adatgyűjtés esetén elvben lehetőség van a bevándorlók második generációjának meghatározására, ebben az
esetben a szülők születési helye alapján lehet viszonylag jól azonosítani ezt a
csoportot. Ha egyik vagy mindkét szülő külföldön született, az adott személyt
„migráns hátterűnek” lehet tekinteni.
362 | kováts andrás
forrása a TÁRKI már említett idegenellenesség vizsgálata. Ez alapján a magyar lakosság három csoportra osztható: a körülbelül 10 százalékot kitevő „idegenbarátok”, a
40 százalék körüli „idegenellenesek” mellett a lakosság nagyjából fele bizonyul „mérlegelőnek”, azaz bizonyos származási csoportokat beengedne, másokat pedig nem.
A magyar etnikumú bevándorlókkal kapcsolatos pozitív attitűd itt is érvényesül: a
határon túli magyarok rendre a legkevésbé elutasított csoport a mérlegelők körében.
Nemzetközi összehasonlító vizsgálatok alapján Magyarország a bevándorlókkal szemben erősen elutasító európai országok között található (Card et al., 2005;
Eurobarometer, 2012). A lakossági attitűdök és vélemények azonban még nem eredményeznek feltétlenül és közvetlenül diszkriminációt. Egy 2012-ben Budapesten is
zajlott, 15 európai nagyvárosra kiterjedő kutatás szerint a Budapesten élő migránsok
a más európai városokban élőknél lényegesen kevesebb diszkriminációval találkoznak (Huddleston–Tjaden, 2012). A bevándorlók diszkriminációs tapasztalatait vizsgálva megállapítható, hogy a bevándorlók rendkívül heterogén képet mutatnak mind
az észlelt diszkrimináció mértékét, mind pedig annak elsődleges (vélt) okát illetően.
Az észlelés alapja lehet a látható (bőrszín) vagy hallható (nyelvtudás) másság, vagy
a láthatatlan (jogi státus) idegenség. Gyakori színterei az észlelt diszkriminációnak
a különféle hivatalok, hatóságok. (Sik–Várhalmi, 2010) Ugyanakkor fontos azt is tudatosítani, hogy a hivatalok működésével kapcsolatos elégedetlenség nem migráns
sajátosság: a hivatalok működésével kapcsolatos „procedurális igazságosság” érzete
a bevándorlók körében magasabb, mint a hazai lakosok között (Tóth, 2012).
A bevándorlókat érő diszkrimináció forrásait és hatásmechanizmusait a TÁRKI
vizsgálta egy kérdőívbe ágyazott teszthelyzettel, aminek során különböző migráns
csoportok elfogadásával kapcsolatos kérdésekre kellett válaszolniuk a megkérdezetteknek. A kutatásból kiderült, hogy a magyar etnikumú migránsok elsöprő előnyt
élveznek az ázsiai, közel-keleti és afrikai bevándorlókkal szemben, tehát a lakosság
nem magyar származású migránsokkal szembeni diszkriminációja igazolódni látszik
(Simonovits, 2012).
Összegzés
Az elmúlt huszonöt évben Magyarország bevándorlási egyenlege pozitív volt.
A kommunista tervgazdaságról a demokratikus piacgazdaságra való 1980-as évek
végi átmenettel egy időben érte el az országot az első nagyobb bevándorlási hullám.
A migrációs mintázatok alakulása és az ezekre reagáló migrációs politikák a többi
közép-kelet európai országra is jellemző módon alakultak. Az azonos etnikumúak
erőteljes bevándorlása, a migrációs- és etnopolitikai határok elmosódottsága, a munkaerőpiac alsó szegmenseibe irányuló migráció elhanyagolható mértéke, karakteres,
de gyenge etnikai gazdaságok, és szigorú menekültügyi és migrációs politika jellemzik
a mai Magyarország migrációs helyzetét. Mindezek eredményeképp a bevándorlók
társadalmi-gazdasági helyzete jobb, mint a többségi társadalom tagjaié, ami meg-
migrációs helyzetkép magyarországon | 363
lehetősen szokatlan az európai országok között. Az elmúlt pár évben a migrációval
kapcsolatos diskurzus fókusza áttevődött a bevándorlásról a kivándorlásra, mivel
egyre többen hagyják el az országot azért, hogy Nyugat-Európában telepedjenek le.
Hiába a kivándorlók egyre növekvő száma, és a bevándorlás nyilvánvalóan pozitív
társadalmi-gazdasági hatása, a migrációval kapcsolatos közbeszéd és közvélekedés
a legnegatívabbak közé tartozik Európában.
1.
Hogyan változott a migráns népesség száma az 1980-as évektől napjainkig?
3.
1947-től az 1989-es rendszerváltásig hány ember vándorolt ki Magyarországról? (becslés)
5.
Mi jellemzi a Magyarországra érkező bevándorlók beutazási és tartózkodási céljait?
2.
4.
6.
7.
Az európai trendekkel összehasonlítva mi jellemzi a magyarországi migrációt?
Sorolja fel, mely származási országokból érkezik hazánkba a bevándorlók
többsége?
Mi jellemző a migráns népesség munkaerő-piaci helyzetére?
Melyik kutatás a legismertebb a migránsokkal kapcsolatos társadalmi
attitűd mérése tekintetében?
Ajánlott linkek az interneten
http://epp.eurostat.ec.europa.eu/statistics_explained/index.php/Migration_and_migrant_
population_statistics
http://esa.un.org/unmigration/TIMSO2013/migrantstocks2013.htm?msdo
http://www.demografia.hu/index.php/kiadvanyok
http://tudastar.menedek.hu/
Felhasznált irodalom
Bernát, Anikó (2010): Idegenellenesség Magyarországon és a visegrádi országokban. In. Hárs,
Ágnes – Tóth, Judit (eds.) (2010): Változó migráció, változó környezet. MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézet, Budapest. pp. 263–275.
Card, David – Dustmann, Christian – Preston, Ian (2005): Understanding attitudes to
immigration: the migration and minority module of the first European Social Survey.
364 | kováts andrás
CReAM Discussion Paper No. 03/05. UCL Centre for Research and Analysis of Migration,
London.
Eurobarometer (2012): The values of Europeans. Standard Eurobarometer Report No. 77.
Feischmidt, Margit – Zakariás, Ildikó (2010): Hazatérő idegenek – Az etnikai migráció formái,
okai és hatásai a Kárpát-medencében. In. Hárs, Ágnes – Tóth, Judit (eds.) (2010): Változó
migráció, változó környezet. MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézet, Budapest. pp.
57-86.
Girasek, Edmond – Csernus, Réka – Ragány, Károly – Eke, Edit (2013): Migráció az egészségügyben. Magyar Tudomány, Vol. 174., No. 3. pp. 292–298.
Gödri, Irén (2010): Bevándorlás és etnicitás – Összefüggések nyomában. In. Hárs, Ágnes
– Tóth, Judit (eds.) (2010): Változó migráció, változó környezet. MTA Etnikai-nemzeti
Kisebbségkutató Intézet, Budapest. pp.87–124.
Gödri, Irén – Soltész, Béla – Bodacz-Nagy, Boróka (2004): Immigration or Emigration Country?
Migration trends and their socio-economic background in Hungary: A longer-term historical
perspective. Working Papers on Population Family and Welfare, No. 19. Hungarian
Demographic Research Institute, Budapest.
Gödri, Irén – Tóth, Pál Péter (2005): Bevándorlás és beilleszkedés - A szomszédos országokból
Magyarországra irányuló bevándorlás az ezredfordulón. KSH NKI Kutatási Jelentések 80.
KSH Népességtudományi Kutatóintézet, Budapest
Hablicsek, László – Illés, Sándor (2007): Az 1956-os kivándorlás népességi hatásai. Statisztikai Szemle, Vol. 85., No. 2. pp. 157–172.
Hárs, Ágnes (2013): Harmadik országbeli migránsok munkaerő-piaci helyzete. In. Kováts,
András (ed.): Bevándorlás és integráció: Magyarországi adatok, európai indikátorok. MTA
TK Kisebbségkutató Intézet, Budapest. pp. 42–69.
Hárs, Ágnes – Tóth, Judit (eds.) (2010): Változó migráció, változó környezet. MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézet, Budapest.
Huddleston, Thomas – Tjaden, Jasper Dag (2012): Immigrant Citizens Survey – How Immigrants
Experience Integration in 15 European Cities. Brussels, King Baudouin Foundation and
Migration Policy Group.
Juhász, Judit – Makara, Péter – Makara, Eszter (2011): A munkaerő-piaci integráció kihívásai Magyarországon – A harmadik országbeli bevándorlók beilleszkedésének esélyei és
korlátai. Kutatási Zárótanulmány. Panta Rhei Bt, Budapest.
Kiss, Tamás – Barna, Gábor (2013): Erdélyi magyarok a magyarországi és a romániai politikai
térben. Műhelytanulmányok a romániai kisebbségekről, No. 50. Nemzeti Kisebbségkutató
Intézet, Kolozsvár.
KSH Népességtudományi Kutatóintézet (2013): A Magyarországon állandó lakcímmel rendelkező 18–49 éves magyar állampolgárok mintegy 7,4 százaléka tartózkodik jelenleg tartósan külföldön. KorFa, Népesedési Hírlevél 13/3. KSH Népességtudományi Kutatóintézet,
Budapest
Melegh, Attila (2011): „Tettem valamit az asztalra” – az állampolgársághoz vezető út kvalitatív interjúk alapján. In. Kováts, András (ed.): Magyarrá válni – Bevándorlók honosítási
és integrációs stratégiái. MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézete, Budapest. pp.
199-242.
Nagy, Boldizsár (2012): A magyar menekültjog és menekültügy a rendszerváltozástól az
Európai Unióba lépésig. Gondolat, Budapest
migrációs helyzetkép magyarországon | 365
Nyíri, Pál (2010): Kínai migránsok Magyarországon: Mai tudásunk és aktuális kérdések. In.
Hárs, Ágnes – Tóth, Judit (eds.) (2010): Változó migráció, változó környezet. MTA Etnikainemzeti Kisebbségkutató Intézet, Budapest. pp. 147–171.
Nyírő, Zsanna (2013): A migrációs potenciál alakulása Magyarországon. Magyar Tudomány,
2013/3. pp. 281–285.
Örkény, Antal – Székelyi, Mária (2010): Hat migráns csoport összehasonlító elemzése. In.
Örkény, Antal – Székelyi, Mária (eds.): Az idegen Magyarország – Bevándorlók társadalmi
integrációja. ELTE Eötvös Kiadó, MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézete, Budapest. pp. 49-96.
Sárosi, Annamária (2011): Az állampolgárságot kapott külföldiek jellemzése Magyarországon
és az Európai Unióban. In. Kováts, András (ed.): Magyarrá válni – Bevándorlók honosítási
és integrációs stratégiái. MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézete, Budapest. pp.
101-126.
Sárosi, Annamária – Tóth, Pál Péter (2009): Mérési lehetőségek a nemzetközi vándorlásstatisztikában. Statisztikai Szemle, Vol. 87., No. 7-8. pp. 712–728.
Sik, Endre – Várhalmi, Zoltán (2010): A diszkriminációs tapasztalat forrásai. In. Örkény, Antal
– Székelyi, Mária (eds.): Az idegen Magyarország – Bevándorlók társadalmi integrációja.
ELTE Eötvös Kiadó, MTA Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézete, Budapest. pp. 97–122.
Simonovits, Bori (2012): Elutasítók és elutasítottak. In. Sik, Endre – Simonovits, Bori (eds.):
Abena, Sára, Chen és Ali esélyei Magyarországon: Migráns esélyek és tapasztalatok.
TÁRKI, Budapest. pp. 118–158.
Tóth, Lilla (2012): A kollektív cselekvés és a politikai részvétel előfeltételei: igazságosságérzet,
identitás, érzelmek, hatékonyság és beágyazottság. In. Göncz, Borbála – Lengyel, György
– Tóth, Lilla (eds.): Bevándorlók a magyar társadalom tükrében: Méltóság, igazságosság és
civil integráció. Budapesti Corvinus Egyetem, Budapest. pp. 161-190.
Várhalmi, Zoltán (2013a): Vállalkozó migránsok Magyarországon. In. Kováts, András (ed.):
Bevándorlás és integráció: Magyarországi adatok, európai indikátorok. MTA TK Kisebbségkutató Intézet, Budapest. pp. 89–100.
Negyedik fejezet
Összefoglalás
Összefoglalás
Glied Viktor
Az emberiség történelmében meghatározó szerepet kap a migráció története.
A vándorlást előidéző, kiváltó okok rendkívül változatosak: történelmi helyzetek, politikai és gazdasági változások, különböző intenzitású és lefolyású válságok, háborúk,
fegyveres konfliktusok, diplomáciai alkuk és egyezmények, természeti csapások, az
épített és természetes környezetben végbemenő átalakulások, klímaváltozás, vagy
népesedési anomáliák egyaránt befolyásolták és befolyásolják a migráció jellegét és
folyamatát. Mivel emberekről beszélünk, nem hagyhatjuk figyelmen kívül az ösztönök, az egyéni érzések, a psziché bonyolult világát. Az ember társas lény, szeretetre
és biztonságra vágyik, ezért közösséget épít, tartozni szeretne valahova, keresi az
identitását, ugyanakkor álmokat követ, utazik, világot lát, kockázatot vállal és mindeközben szeretne jobbat, többet, nagyobbat, összességében magasabb jövedelemről
és jobb életkörülményekről ábrándozik.
Az előbb felsorolt tényezők figyelembe vételével alakulnak ki az ún. toló/taszító
és húzó/vonzó hatások, amelyek a migráció folyamatának racionális magyarázatát
adják. A klasszikus, de máig elfogadott s hivatkozott elmélet szerint a befogadó vagy
célország bizonyos tényezők miatt – a magas(abb) életszínvonal és jövedelmek, a
biztonság, munkalehetőségek, emberi jogok tiszteletben tartása, jobb minőségű,
elsősorban egészségügyi és oktatási szolgáltatások – bevándorlási szempontból
vonzóvá válik. Ha az előbb említett jellemzők mellett olyan okokat is figyelembe
veszünk, mint a célterület társadalmának elöregedése, vagy az agyelszívás és
tudásfelhalmozás tudatosan kialakított politikája, ezzel párhuzamosan pedig a
szomszédos régiók demográfiai többlete, máris keretrendszerben tudjuk értelmezni
a migrációs folyamatokat. Mindezeket vizsgálva akár egy szűk történelmi időszak
mindössze néhány évtizedes tapasztalataira alapozva is képesek vagyunk migrációs trendeket és tendenciákat meghatározni. Ezek, számos egyéb jellemző mellett,
vonatkozhatnak a migrációt kiváltó tényezőkre, a vándorlás folyamatára, útjaira,
a kibocsátó és befogadó országok gazdasági, politikai és társadalmi viszonyaira, a
migrációval kapcsolatos szabályozásaira, a szakpolitikára és intézményrendszerre, az együttélésből fakadó konfliktusokra és más hatásokra, vagy az integráció
folyamatára. A tendenciák meghatározása, történjen az tudományos vagy politikai
és gazdasági döntéshozatalt támogató jelleggel, elvezet bennünket a jövőkutatás
370 | glied viktor
világába. Mivel kölcsönhatásokról, kölcsönös függőségi viszonyrendszerről van
szó, mind a kibocsátó, mind a célterületen történő (politikai, gazdasági, környezeti,
szabályozásban végbemenő stb.) változások hatással lesznek a jövőben végbemenő
migrációs folyamatokra. A különböző szcenáriók kialakítása segítségünkre lehet a
rövid és hosszabb távú trendek meghatározásánál, biztos jövőképet mégsem tudnak
nyújtani, hiszen a 21. század felgyorsult világa – akár történelmi jelentőségű – villámgyors változásokon mehet keresztül. Ezek közül az egyik legfontosabb kihívás a sok
egyéb tekintetben is gazdasági és ökológiai kihívásokkal küzdő fejlődő országokban
végbemenő népességrobbanás kezelése, hatásainak tompítása. A népességnövekedés kétségkívül a globalizáció korának nevezhető 20-21. század egyik meghatározó
jelensége, amely tömeges népességmozgásokat, modern népvándorlásokat és ezzel
járó éles konfliktushelyzeteket eredményezett és eredményezhet a jövőben is: gondoljunk csak az afrikai kontinens vagy Latin-Amerika elképesztő demográfiai mutatóira, előrejelzéseire, és ne feledkezzünk meg a kínai társadalomban végbemenő
aggasztó folyamatokról, vagy India és Délkelet-Ázsia népesedési helyzetéről. Szinte
felmérni sem vagyunk képesek, mit hozhat a jövő.
Napjaink migrációs tendenciáiból világosan leszűrhető, hogy a világ egyre „zsugorodik”. A közlekedés fejlődésével a távolságok „csökkennek”, ma már nem léteznek
földrajzi akadályok, pénz és lehetőségek birtokában bárki számára bármi elérhető.
Az információs és kommunikációs technológia fejlődése révén bizonyos szektorokban
a távolságok „eltűntek”, a munkát lényegében bárhonnan el lehet végezni számítógép,
internetkapcsolat és mobiltelefon segítségével. A munkaerő-piacok tekintetében
azonban a távmunka még mindig elenyésző volumenű a személyes munkavégzéshez képest. Ez pedig a „gazdag Nyugatra” és az újonnan kialakuló „Déli gazdasági
centrumokba” vonzza a vándorokat. A globális mozgásokat a világ egyenlőtlenségei
formálják. A célterületek népessége öregszik, stagnál, a munkaképes lakosság létszáma folyamatosan csökken. Eközben a kibocsátó országokban gyorsan nő a fiatal
lakosság, amelyet a fejlett világ szociális kedvezményei vonzanak, legjobbjaikat pedig
a fejlett országok munkaerőpiacán folyó versenyben elérhető nagy ívű karrierek és
magas állások csábítják. Számukra a migráció a társadalmi mobilitás leggyorsabb
csatornája. Az útra indulók nagy hányada azonban képzetlen, beilleszkedésük éppen
ezért is igen nehézkes. A világ „vonzó” térségei a második világháborút követően váltak könnyen elérhetővé, Európa, Észak-Amerika, Ausztrália és az utóbbi évtizedekben az afrikai, ázsiai és dél-amerikai térségek gazdaságilag fejlődő régióiba, városi
térségeibe özönlenek a migránsok. Az információk és az általuk elérhető erőforrások,
a kialakult kapcsolathálók erősen befolyásolják a migrációs döntést, hosszú távon
pedig – amint az az 1950-es évektől kezdődően jól látható – ezek a rendszerek tartják
működésben a kibocsátó és fogadó ország közötti migrációt. Említettük, hogy az
interdependencia-elmélet szerint a nyugati világ és az átalakuló gazdaságok, mint
például Kína, szomjazzák a fiatal munkaerőt, enélkül nem képesek fenntartani és
összefoglalás | 371
működtetni gazdaságukat. Ugyanakkor a másik oldalon sok esetben a migránsok
hazautalásai jelentik az egyetlen bevételi forrást az otthon maradott családtagok
számára. E pénzek volumene dollár százmilliárdokban és államok éves gazdasági
termelésének jelentős százalékában mérhető… Látszik tehát, hogy a kölcsönös függés
fenntartja a jelenlegi migrációs tendenciák – sokak szerint rendkívül problematikus
– rendszerét. A nyugati országok a hetvenes évektől kezdődően fokozatosan szigorítják bevándorláspolitikájukat, szűkítik a befogadható migránsok körét: az új politika
jegyében továbbra is szükség van ugyan a migráns munkavállalókra, fiatal, produktív emberekre, de már nem bárkire. Egyre fontosabbá válik a bevándorlók háttere,
adott esetben vallása, etnikai származása, de legfőképpen képzettsége, végzettsége
és nyelvismerete.
Hogy mennyire fontos interdiszciplináris szempontból szemlélni a migrációt, arra
az együttélésből fakadó konfliktusok szolgálnak jó példával. A migránsok jelenléte –
legyenek azok külföldiek, vagy belső vándorok – konfliktussal jár és komoly biztonságpolitikai kérdéseket hoz felszínre. A biztonság mai új értelmezése öt fontosabb
szektort ölel fel, ezek a katonai, a politikai, a gazdasági, a társadalmi és a környezeti
területek. Látható tehát, hogy a migráció mint következmény, és az együttélés mint
társadalmi feszültségforrás lényegében minden létező szakpolitikai területhez kapcsolódik. Leszögezhetjük, hogy a hagyományosan a nemzetállamra fókuszáló politikai döntések ezen a területen biztosan idejétmúltak. A kérdéskört szupranacionális
szinten és transznacionális hálózatokban kell vizsgálni, nemzetközi együttműködések keretében kell a felmerült problémákra megoldást találni. Jelenleg azonban, az
eltérő érintettségből fakadóan az állami (államközi) szint és a nemzetközi szint még
egymással párhuzamosan van jelen a szabályozásokban, és vita folyik arról, miként
lehet a bevándorlással kapcsolatos politikákat egységesíteni. A stratégiaalkotók és
döntéshozók kettős kihívás elé néznek: a) tompítaniuk kell a globális egyenlőtlenség
okozta feszültségeket, mert enélkül az újabb és újabb válságok ellenőrizhetetlen
migrációs hullámokat fognak indukálni; b) megoldást kell találniuk az interetnikai
együttélésből fakadó konfliktusokra, mert látszik, hogy a politikai válaszok nem
elégségesek. Amennyiben a multikulturalizmus eszméje hanyatlik, milyen kohéziós
erő adja az alapot az integráció újragondolásához, a sok tízmilliós migráns közösségek és a befogadó társadalom békés együttélésének biztosításához?
Név- és tárgymutató
0-9
4–2–1 probléma 240 ,254
9/11 217
belső migráció 166, 171, 172, 183, 243, 332
belső migránsok 172, 235
biztonság 9, 10, 12-15, 22, 23, 35, 38, 48, 74,
78, 101, 103, 104, 108, 109, 125, 127, 270,
A, Á
285, 349
adósságválság 190
biztonságpolitika 50, 103, 107, 109, 148, 263
Afrika 12, 24, 25, 36, 41, 52, 68, 69, 70, 74, 76,
biztonságtudomány 103, 105, 107, 108, 110,
81, 118, 119, 129, 131-136, 142, 143, 166,
111, 131
220, 231, 234, 235, 239, 243, 245, 249, 250,
bolgárok 300, 302, 303
252, 253, 254, 266, 362, 370, 394
bosnyákok 281, 304, 305, 317
Afrikán belüli migráció 249
BRICS 132, 160
agyelszívás (brain drain) 72, 73, 193, 249,
bukott államok 106, 107
284, 369
agyvásárlás 73
AIDS 73
albánok 120, 299, 300, 302, 304
Bulgária 69, 224, 254, 302, 303, 304
bűnszervezetek 106, 286
C, Cs
államkudarc 107
Castro, Fidel 189, 193
államszocializmus 330
centrum, periféria 12, 30, 38, 71, 187, 330, 336
asszimiláció 19-21, 81, 119, 212, 265, 278,
chicano 187, 194
301, 304
Ausztrália 19, 33, 66, 68, 69, 142, 145, 181,
182, 222, 263, 304, 313
Azerbajdzsán 332, 337
cigányok 317
cirkuláris migráció 232, 249
Csád 76, 266
család 15, 16, 35, 38, 41, 54, 64, 73, 88, 90,
Ázsia 12, 40, 68, 69, 92, 143, 145, 154, 165-185,
209, 212, 215, 218, 219, 295, 301, 362, 370
91-94, 178, 193, 209, 219, 237, 240
családegyesítés 42, 53, 54, 93, 98, 222, 261,
268, 352, 358
B
cselédipar 324, 326
Balkán 129, 261, 267, 268, 271, 272, 282,
csónakosok 142
295, 296, 298, 300-308, 314
Balti államok 253, 314, 317, 325, 326
D
Bat Ye’or 313
Délkelet-Ázsia 12, 42, 69, 131, 145, 151, 165
befogadó országok 16, 21, 39, 40, 42, 131,
demográfiai átmenet 37
231, 264
belföldön lakóhelyet váltani kényszerült
személy (Internally Displaced Person –
IDP) 69, 232, 234
demográfiai nyomás 32, 162
demográfiai robbanás 38, 107
diaszpóra 16, 20, 38, 79, 141-149, 161, 183,
215, 234, 251
374 | név- és tárgymutató
E
faluközösség 171
egyensúlyi hipotézis 18, 20
fejlett világ 11, 42, 111, 131, 249, 370
Egyesült Államok (USA) 19, 68, 72, 73, 79,
fejlődő államok 35, 70160, 196, 244, 253,
113, 117, 136, 138, 139, 143, 178, 183, 184,
187, 193-198, 200, 201, 203, 204, 210, 215,
216, 262, 293, 323
Egyesült Királyság 52, 69, 145-149, 161, 166,
181, 192, 234, 249, 250, 260, 263, 265, 267,
268, 270, 275, 314, 343
Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) 47,
260, 281
félperiféria 12, 71, 337
feminizáció 87-93, 98, 249, 330, 342, 346
Fortuyn, Pim 83
függőségi viszonyok 18
Fülöp-szigetek 42, 159, 165, 180, 181, 225,
278, 280
88, 260
elvándorlás 11, 70, 81, 91, 234, 254, 330,
334, 338, 342, 343, 354
G
GATT 77,
embercsempészek 74, 92, 193, 261
gazdasági állampolgárság 67, 80
emberkereskedelem 46, 47, 50, 63, 78, 130, 283
gazdasági válság 16, 172, 195, 260, 266, 290,
Észak-Amerika 68, 70, 95, 189, 198, 196,
203-209, 218, 224, 249, 262, 263, 276, 342
319, 339, 340, 349, 354
gender 87, 88, 89, 90, 93, 94, 95, 96, 98, 99,
Észtország 332, 334
344
Etiópia 12, 76, 231, 235
gender mainstreaming 89
etnikai gazdaság 334, 350, 354, 357, 362
Genfi Egyezmények 73
etnikai homogenizáció 303, 308
Globális Dél 12, 68, 244, 253
etnikai migráció 357, 357, 358
globális erőtér 277, 330, 336, 346
etnikai mozgások 332, 345
EU-elnökség 259, 284
Eurabia 312, 313
globális kapitalizmus 18
globális munkamegosztás 329, 342
globalizáció 11, 14 ,15, 35, 37, 38, 41, 67, 69,
Európai Bizottság 62, 271, 276, 279, 284,
70, 71, 73, 74, 77, 78, 79, 81, 83, 84, 105,
285, 286
106, 108, 126, 143, 145, 161, 197, 370
Európai Integrációs Alap (EIA) 22, 394
Görögország 41, 69, 230, 261, 262, 264, 267,
Európai Parlament 49, 50, 57, 286, 288
271, 272, 273, 274, 277, 278, 289, 302, 303,
Európai Tanács 56, 60, 61, 274, 279, 283, 288
304, 306, 307, 308, 331, 333, 337, 345, 352
Európai Unió 45, 47-55, 56, 62, 64, 68, 93,
Grúzia 332, 333, 336, 337, 341, 343
109, 129, 148, 205, 259-280, 289, 298, 303,
305, 350, 352, 358
H
Eurostat 268, 275, 276, 282, 350, 356, 361
Hágai Program 56, 60, 109, 283
extrémizmus 109, 387
Haiti 76, 142, 158, 234
harmadik országbeli 48, 55-59, 62, 63, 93,
F
117, 259, 275, 278, 280, 281, 283, 286, 287,
FÁK 330, 332, 333-337, 341, 343
288, 289
határfolyó 248
név- és tárgymutató | 375
IOM 43, 47, 48, 49, 52, 69, 84, 100, 142, 143,
hazautalás 16, 20, 38, 42, 72, 166, 168, 181,
187, 191, 194, 196, 198, 232, 249, 341, 342,
205, 260, 276
iszlám 68, 83, 129, 130, 132, 261, 269, 291,
346, 371
296, 302, 305, 311-326
Hegyi-Karabah 333
iszlám fundamentalizmus 68
hidegháború 36, 105, 111, 160, 169, 212,
Izrael 68, 81, 142, 151, 181, 263, 331, 345
266, 302, 305, 330
horvátok 299, 300, 302, 304
J
humán (emberi) biztonság 14
Jugoszlávia 142, 264, 268, 269, 278, 298,
Huntington, Samuel P. 106, 194, 197, 215,
302,303, 304, 305
312, 313
K
I
Kanada 19, 33, 69, 70, 74, 142, 145-149, 151,
IBM 73, 148
161, 191, 203, 204, 205, 206, 207, 211, 212,
IBSA 160
213, 217, 218, 220, 221-226, 263, 274, 304,
idegenellenesség 122, 128, 316, 323, 325,
313, 343, 358
350, 353, 362
illegális migráció 36, 46, 53, 59, 61, 63, 72,
92, 98, 106, 121, 135, 192, 219, 271, 280,
283, 288, 289, 330, 335, 341, 345
India 21, 36, 37, 38, 42, 69, 73, 81, 82, 114,
114, 141, 143-161, 167, 181, 187-189, 2014,
kapcsolathálók 17, 23, 344, 370
kapitalizmus 18
Karib-térség 97, 145, 150, 151, 156, 158, 161,
188, 189, 213
katasztrófa 40, 41, 68, 70, 75, 76, 105, 107, 127,
127, 142, 173, 218, 234, 271, 308, 332, 345
207, 210, 212, 225, 236, 237, 257, 261, 267,
katonapolitika 103, 106, 112
275, 342, 358, 370
Kaukázus 314, 333
informális gazdaság 18, 245
Kazahsztán 329, 332-341, 346
integráció 9, 16, 17, 19, 20, 21, 22, 30, 38, 49,
Kelet-Közép-Európa 311, 312, 314-319, 323,
52, 55, 63, 81-84, 88, 93, 94, 104, 108, 109,
112, 113, 116 ,119, 121, 123, 124, 125, 126,
157, 158, 159, 161, 167, 192, 252, 266, 269,
277, 279, 280, 281, 285, 289, 302, 313, 314,
317, 319, 329, 332, 336, 337, 345
integrációs stratégiák 350
intelligens határok 286
interakció 9, 93, 105, 112, 122
interdependencia 14, 105, 106, 112, 370
internacionalizmus 330, 345
interpoláris 9, 14, 231
325, 326
kényszerű migráció 329, 330, 332, 333
képzett munkaerő visszaszívása 250
kereslet 18, 32, 69, 94, 98, 173, 250, 282, 346
keresztirányú utak 298
kettős állampolgárság 34, 151, 152, 223,
281, 333, 334
kettős lojalitás 15, 23, 34
kettős megosztottság 17, 34
kibocsátó országok 21, 29, 30, 32, 42, 68, 72,
94, 95, 180, 198, 262, 273, 277, 284, 284,
308, 333, 340, 342, 342, 343, 345
376 | név- és tárgymutató
Kína 36, 37, 69, 107, 126, 141, 143, 144, 148,
Lengyelország 207, 252, 268, 311, 315, 317,
150, 153, 156, 159-161, 165-179, 181, 183,
318, 320, 326, 333, 335, 352
189, 207, 212, 225, 234, 235, 237-245, 254,
Lettország 332, 334, 336
275, 278, 298, 338, 353, 354, 356, 357, 354,
Litvánia 3332, 334, 335, 336, 340
360, 370
kínálat 32, 33, 69, 94, 173, 278, 285, 345, 346
M
kirekesztés 19, 75, 104, 115, 122, 361
maffia 193
Kirgizisztán 322, 334, 337, 336, 339, 340,
magasan képzettek 33, 39, 72
345, 346
Magyar Helsinki Bizottság 74
kivándorlás 11, 32, 37, 68, 69, 70, 96, 108, 11,
Magyarország 47, 69, 80, 109, 127, 178, 195,
130, 141, 142, 143, 145-148, 150, 155, 156,
224, 251, 252, 261, 268, 272-275, 299-302,
161, 168, 179, 181, 182, 187-191, 197, 205,
305, 306, 311, 315-317, 319, 322-324, 349,
207, 207, 211, 218, 264, 276, 282, 230, 336,
342, 349, 350, 351, 354, 355, 363
350, 352-358, 360
mecset 311, 315-320, 322, 323, 325
kockázat 17, 20, 73, 95, 103, 105, 106, 111,
menekült 41, 47-49, 69, 73-78, 109, 130, 178,
116, 118, 119-125, 128, 131, 132, 216, 263,
182, 185, 189, 195, 203-205, 208, 209, 212,
269, 313, 341
219, 220, 222, 224, 226, 234, 235, 249, 261,
kockázati társadalom 105, 128
kollektív hazautalások 196
konfliktuselmélet 12
Kongói Demokratikus Köztársaság 76, 77,
238, 245
262, 266-268, 270-274, 300, 303, 304-308,
317, 318, 325, 352, 358, 361
menekültügy 47-50, 61-63, 74, 77, 117, 212,
220, 222, 226, 262, 266, 271, 270, 273, 274,
284, 285, 350, 353, 362
környezeti/klíma menekültek 76
mennyiségi bevándorlás 141, 150
közbiztonság 55, 104, 108, 109, 121, 122,
MERCOSUR 157, 158, 192
124, 128, 130, 132, 216
Közép-afrikai Köztársaság 76, 77
Mexikó 36, 69, 70, 156, 181, 190, 193, 196,
203, 214, 215, 218
Közép-Ázsia 69, 76, 314, 333, 336, 341, 357
migráció feminizációja 87-93, 98, 342, 346
kritikus infrastruktúrák 106, 127
migrációs döntés 16, 17, 30, 39, 87, 90, 346,
Kuba 76, 147, 159, 189-195, 205, 214, 352
kulturális konfliktus 21, 104, 121, 124, 126,
130, 265
357, 370
migrációs hálózatok 9, 16, 350, 357
migrációs hálózatok elmélete 16
kumulatív okok elmélete 15
migrációs szándék 95, 96, 99
L
minőségi bevándorlás 141, 148, 150
Moldova 332, 337, 341, 346
Latin-Amerika 5, 18, 68, 97, 148, 156, 157,
158, 159, 162, 187-199, 203, 205, 206, 209,
217, 267, 268, 358, 370, 389, 391, 393
Morava-Vardar tengely 298
multikulturális 68, 124, 125, 220, 222, 226,
278, 282
multikulturális modell 9, 20
multikulturális társadalom 9, 17, 19, 20, 23,
108, 120, 203, 226, 312, 313
O, Ó, Ö, Ő
Olaszország 69, 81, 142, 181, 192, 194, 234,
multikulturalizmus 9, 20-22, 67, 78, 82-83,
249, 261, 264, 267, 268, 270, 273-275, 277,
220, 223, 226, 268, 269, 311-313, 326, 371
munkamigráció 15, 23
munkaerő 12, 18, 34, 38, 40, 42, 50, 61, 63,
név- és tárgymutató | 377
279, 280, 303, 304, 314
Oroszország 60, 130, 166, 170, 274, 303, 314,
330, 332, 334-336, 339, 341-343, 345, 346,
68-74, 77-80, 88, 90, 91, 98, 123, 125, 143,
353
147, 153, 159, 161, 171-174, 179-182, 194,
országhatár 22, 40, 93, 190, 247, 304, 332
196, 203, 205, 208, 210, 222, 224, 225, 222,
ökológiai folyosó 235
226, 232, 237, 249, 250, 260, 261, 263-266,
Örményország 332, 339
268, 276-279, 282, 283, 285, 303, 314, 319,
ösztöndíj 219, 251, 358
332, 335, 341-346, 354, 357, 358-360, 370
munkamigráció új gazdaságtana 15, 23
P
Pinochet, Augusto 189, 195
N, Ny
poszt-fordista modell 67, 84
NAFTA 38, 70, 157
poszt-multikulturális társadalom 9, 17, 20,
Nagy-Britannia 39, 142, 149, 151
23, 312
nagy triangulum 232, 233
poszt-multikulturalizmus 21
Németország 19, 69, 118, 129, 130, 181, 262,
posztszovjet 329, 330, 332, 333, 336, 337,
267, 269, 270, 272-275, 278, 279, 304, 305,
313, 314, 321, 331, 336, 345
nemzetbiztonság 103, 104, 109, 116, 117,
339, 340, 342-346
prostitúció 73, 92
push és pull faktor 350, 357
120, 127, 130, 216
Nemzetközi Munkaügyi Szervezet (ILO) 47,
73, 77
neoklasszikus közgazdasági elmélet 17, 20,
23
Nepál 75, 159
népességrobbanás 10, 36, 244, 282, 370
nettó migráció 189, 190, 268, 350
R
rabszolga-kereskedelem 231, 234, 254
rabszolgaság 145, 147, 189
rasszizmus 20, 79, 265
regionális egyenlőtlenségek 9, 10, 23
regisztrált utas program 259, 286
repatriáció 330, 332-334, 345
Nigéria 12, 70, 118, 231, 252, 276
rohingya 182
Norvégia 52, 61, 69, 264, 270
Románia 52, 80, 224, 268, 270, 280, 303,
nukleáris család 92
311, 316-318, 322, 323, 333, 350, 351, 354,
Nyugat-Európa 68, 120, 189, 197, 205, 235,
356-358
249, 260, 261, 263-268, 272, 272, 278, 303,
rurális térség 30, 35, 172
304, 307, 316, 318, 319, 325, 326, 330, 344,
352, 354, 357, 358
S, Sz
„steppei országút” 298, 300
378 | név- és tárgymutató
transznacionális politika 16, 17
Salvador 69, 189-193, 214
transznacionális világ 15, 16
Schengeni Információs Rendszer 53
tranzit 48, 69, 266, 270, 273, 277, 289, 296,
saját tulajdonú fejlődés 14
Sierra Leone 76, 118, 249
308, 336
siíta 313, 317, 320, 324
tudásbázis (3D) 32, 40
Stockholmi Program 61, 62, 259, 284, 287-
Türkmenisztán 332, 341, 345
289
szefárd zsidók 301
U, Ú, Ü, Ű
szegmentált munkaerő-piac elmélete 18
Ukrajna 60, 280, 285, 332, 336-338, 357, 360
szegregáció 19, 83, 104, 123, 357, 360
urbánus térség 247
szerbek 120, 299, 300, 301, 302, 304
uti possidetis 247
szervezett bűnözés 106, 122
Üzbegisztán 337, 341, 345
Szibéria 69, 170
V, W
Szomália 76, 77, 270, 282
városi mezőgazdaság 232, 245
szezonális migránsok 247
Szovjetunió 68, 251, 320, 329-336, 339, 341,
345, 346
Szubszahara 12, 36, 42, 69, 218, 235, 236,
városi szegénység 244
vegyes házasságok 239, 346
vendégmunkás 19, 47, 72, 193, 237, 261, 264,
249, 276, 306
265, 267, 278, 282, 303
szubszidiaritás 30, 35
Via Egnatia 298
szunnita 313, 315, 317, 320, 322, 324
Via militaris 296
Világbank 38, 72, 166, 181, 191, 339-342
T
világrendszer-elmélet 11, 18, 20, 23
Tádzsikisztán 332, 337-341, 345
vlachok 300
Tamperei Program 60, 109, 283
Wallerstein, Immanuel 11, 18, 71
tanulási célú mobilitás 17
társadalmi nem 87-93, 96, 99
X, Y
tartózkodási szándék 31
xenofóbia 79
TAZARA 237, 239, 240
technológiai forradalom 62, 68
Z
terrorizmus 40, 104, 106, 109, 130, 204, 218
Zétai út 298
terrortámadások 203
Zimbabwe 77, 235, 250
tervgazdaság 329, 331, 332, 336, 345, 362
tömegpusztító fegyverek 106
történeti-institucionalista elmélet 18
tradicionális család 91, 92
Transz-Dnyisztriai Köztársaság 333
transznacionális közösség 16
A szerzőkről
Bagi Judit
Bagi Judit 2013 szeptembere óta a Pécsi Tudományegyetem Interdiszciplináris
Doktori Iskola Politikatudományi programjának állami ösztöndíjas Ph.D.-hallgatója.
Alap- és mester diplomát szintén ezen az egyetemen, politikatudomány (BA) valamint szociológia (MA) szakon szerzett. Kutatási területe: Női társadalom és politikai
képviselet. 2013-ban részt vett Immigropoly Nyári Egyetem elnevezésű, az Európai
Integrációs Alap finanszírozásában megvalósuló projektben. 2013–2014 között a
Nemzeti Kiválóság Program Eötvös Loránd ösztöndíjasa.
Judit Bagi is a Ph.D. student in the Doctoral Programme of Political Science,
Interdisciplinary Doctoral School, Faculty of Humanities at the University of Pécs. She
received her BSc in Political Science and MA in Social Sciences also at this university.
Her field of research is the society of women and women’s political representation.
In 2013 she participated in the Immigropoly Summer School project financed by the
European Integration Fund. In 2013–2014 she received the scholarship of the Eötvös
Loránd National Excellence Programme.
Fontosabb publikációi:
• Bagi, Judit – Tarrósy, István (2014): Women’s Political Representation and Participation in
Rwanda Today In Tomás Machalík, Katerina Mildnerová (eds.): Tradition vs. Modernity in
Contemporary Africa: Viva Africa 2013: Proceedings of the VIIIth International Conference
on African Studies. Pilsen: Czech Association for African Studies, 2014. pp. 25–45.
• (2013): Nők politikai képviselete a Kelet-afrikai Közösségben. Fókuszban Ruanda. Afrika
Tanulmányok VII. évf.4. szám pp. 29–42.
• (2010): A nők politikai szerepvállalása és az oktatás a szubszaharai Afrikában. Fókuszban
a Dél-afrikai Köztársaság In Tarrósy István (szerk.): Fenntartható Afrika. Pécs: Publikon
Kiadó. pp. 75–90.
380 | a szerzőkről
Faludi Julianna
Faludi Julianna jelenleg Trentói Egyetem (Olaszország), illetve a Budapest Corvinus
Egyetem phd doktorjelöltje. A migráció és a ruszisztika tanulmányok mellett, tudományos érdeklődése az innováció, szervezetelmélet, gazdaságszociológia, és a kulturális termelés felé irányul. Szakmai tapasztalatot regionális fejlesztési programok
tervezésében, végrehajtásában, illetve értékelésében szerzett mind az állami intézményrendszeren belül, mind tanácsadóként. Aktív rádióműsor készítő, szerkesztő,
blogszerző, illetve kulturális programok szervezője. Az ELTE Bölcsészettudományi
Karán megszerzett MA fokozatai, és a Budapesti Gazdasági Főiskola közgazdasz
BA diplomáján túl posztgraduális tanulmányokat végzett jogi, illetve történeti
ruszisztika és szovjetológia programokon.
Julianna Faludi is currently a phd candidate at the University of Trento, Italy and
Corvinus University Budapest, Hungary. Along with migration and Russia studies
her academic scholarhsip focuses on (open) innovation and organizational studies,
economic sociology, and cultural production. Her professional experience stems from
design, implementation and evaluation of regional development programs gained
within national governance structures and consultancy. Furthermore her activities
and experience cover creative writing, blogging, broadcasting and management of
cultural projects. She gained her first MAs at the Faculty of Humanities (ELTE), a BA
in Economics (Budapest Business School) followed by postgraduate studies in Law
and Sovietology and Russian studies.
Fontosabb publikációi:
• Faludi, Julianna – Schmidt, Ildikó (2013): Nyelv és munkaerőpiac. Migráció és integráció
Dániában. In. Bodolai, Anna Borbála – Kováts, András (eds.): A nyelvtudástól a politikai
részvételig. Bevándorlók integrációját támogató programok az Európai Unióban. ICCR,
Budapest,
• (2014): Demokrácia a populizmus köpenyében. Összehasonlító elemzések a demokrácia és
a populizmus viszonyáról, Educatio, No. 1. pp. 435–438.
• (2014): From Open Toward User and Collaborative Innovation. An Overview. Budapest
Management Review (Vezetéstudomány), forthcoming Oct. 2014
Glied Viktor
a szerzőkről | 381
Dr. Glied Viktor, történész-politológus, a politikatudományok doktora, egyetemi
adjunktus. 2007 óta oktat a PTE BTK Politikatudományi és Nemzetközi Tanulmányok Tanszékén, számos kutatási projekt résztvevője, vezetője. 2004 óta foglalkozik
ökopolitikai és biztonságpolitikai kérdésekkel. Civil szektorral, környezetpolitikával,
migrációval kapcsolatos kötetek szerkesztője. Fő kutatási területei: ökopolitika, civil
szervezetek, migrációs folyamatok, zöld pártok/mozgalmak, nemzetközi kapcsolatok története.
Dr. Viktor Glied, Assistant Professor, historian and political scientist, Ph.D. on political
science. He has been teaching since 2007 at University of Pécs Faculty of Humanities
Department of Political Science and International Relations. Participant and leader
of several research project. Since 2004 he deals with ecopolicy and security policy
issues. Editor of civil sector, ecopolicy, migration related volumes. His main research
field is: ecopolicy, civil organizations, migration flows, green parties/movements,
history of international relations.
Fontosabb publikációi:
• (2011): Egy afrikai-magyar „közösségről”. In. Tarrósy István – Glied Viktor – Keserű Dávid
(szerk.): Új népvándorlás. Migráció a 21. században Afrika és Európa között. Publikon
Kiadó, Pécs.
• (2013): Social Conflicts in the Shadow of the Paks Nuclear Power Plant. Geographical
Localty Studies 2013. Vol. 1. nr. 1. Frugeo, London–Pécs.
• Glied Viktor – Barkóczi Csaba (2013): A fenntartható fejlődés elemeinek megjelenése a városfejlesztési stratégiákban a Dél-Dunántúlon. Modern Geográfia. 2013/II. http://www.
moderngeografia.eu
• (2014): A határtalan város határai – Civilek és az Európa Kulturális Fővárosa-Pécs2010
program. In. Tuka Ágnes – Glied Viktor (szerk.): Pécs a többszintű kormányzás csapdájában. PTE BTK – Publikon Kiadó, Pécs.
• (2014): From the green movement to a party – The Effect of the Crisis and Democratic
Movements in Hungary. In. Politeja. Pismo WSMiP UJ, Poland Jagello University.
382 | a szerzőkről
Keserű Dávid
Keserű Dávid a Pécsi Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar Politikai Tanulmányok Tanszékén politológusként végzett. 2009-2012 között az IDResearch Kft.
által koordinált, az Európai Integrációs Alap támogatásával megvalósuló migrációsintegrációs témában folytatott kutatások és társadalmi érzékenyítő kampányok
munkatársa, majd projektmenedzsere. Jelenleg a Közigazgatási és Igazságügyi
Hivatal európai uniós projektjeinek szakmai végrehajtásában és megvalósításában
működik közre.
Dávid Keserű has graduated as a political scientist at University of Pécs Faculty
of Humanities Department of Political Studies. Between 2009-2012 he worked at
IDResearch Ltd. as a researcher and project manager of migration and integration
related projects. At present days he is a coordinator of European Union projects at
Office of Public Administration and Justice.
Fontosabb publikációi:
• (2012): Növekvő városok – nyomor vs. fejlődés? Afrika Tanulmányok. Vol. 6., No. 2. pp.
23-39.
• Keserű Dávid – Radics M. Péter (2011): Urbanizáció és vándorlás – afrikai útvonalak az
Európai Unióba. In. Tarrósy István – Glied Viktor – Keserű Dávid (szerk.): Új népvándorlás.
Migráció a 21. században Afrika és Európa között. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 131-154.
• (2010): „Fenntartható állapotok?! – Az urbanizáció Afrikában”. In. Tarrósy, István (szerk.):
Fenntartható Afrika. Publikon Kiadó, Pécs. pp. 55-74.
Kitanics Máté
a szerzőkről | 383
Kitanics Máté 1979. augusztus 3-án született Szekszárdon. 2002-ben mint okleveles humánszervező, 2006-ban mint Balkán-szakértő szerzett egyetemi diplomát
Pécsett. Történelem szakon államvizsga előtt áll, ezzel párhuzamosan a PTE TTK
Földtudományok Doktori Iskola doktorjelöltje. Kutatói ösztöndíjakkal mintegy kettő
évet töltött Zágrábban. Jelenleg a „Mediterrán és Balkán Fórum” folyóirat főszerkesztő-helyettese, a Szulejmán Kutatócsoport és a Japán-Magyar Balkán Kutatócsoport
tagja.
Máté Kitanics was born in Szekszárd on 3 August 1979. He graduated in Pécs as Human
Relations manager in 2002 and as a Balkans expert in 2006. He is graduating at the
Institute of History and at the same time he is a doctoral candidate at the Doctoral
School for Geography. He has spent about 2 years with different research scholarships
in Zagreb. At present he is the deputy editor-in-chief of the “Mediterranean and
Balkan Forum” periodical, the member of the Suleyman Research Team and the
Japanese-Hungarian Balkan Research Group.
Fontosabb publikációi:
• Kitanics Máté – Végh Andor (2011): Horvát letelepedés Magyarországon a késő középkorban és koraújkorban. In: Hoppál Mihály (ed.): Népek-maszkok-Európa. A busójárás európai
háttere. Európai Folklór Intézet, Budapest. pp. 123–144.
• (2012): Las relaciones geopolíticas de las áreas albanesas. Historia Actual Online 10/27.
Cádiz (España). pp. 103–116.
• (2014): Szigetvár-Turbék: a szultán temetkezési helye a 17–18. századi magyar, német és
latin források tükrében. Mediterrán és Balkán Fórum. Vol. 8., No. Különszám. Szülejmán
szultán emlékezete Szigetváron. PTE KMBT, Pécs. pp. 91–110.
384 | a szerzőkről
Kováts András
Az MTA TK Kisebbségkutató Intézet kutatója és a Menedék – Migránsokat Segítő
Egyesület igazgatója. Szociálpolitikus, 1995 óta foglalkozik bevándorlással és menekültüggyel. Számos, a bevándorlók integrációjával és a migrációs szakpolitika alakításával kapcsolatos hazai és nemzetközi kutatásban vett részt kutatási partnerként
illetve vezető kutatóként. Az általa vezetett Menedék Egyesület több mint negyven
munkatárssal, nyolc Magyarországi helyszínen valósít meg programokat. Rendszeresen végez oktatói, szakértői, tanácsadói munkát hazai és európai szervezetek, intézmények számára. Hét könyv és több tucat szakmai publikáció szerzője, szerkesztője.
András Kováts obtained degrees in special education and in social policy at Eötvös
Loránd University, Budapest. Currently living in Budapest, he has been a researcher
of the Institute for Minority Studies of the Centre for Social Sciences of the Hungarian
Academy of Sciences. His fields of research are immigration and asylum policies,
immigrant integration and welfare policy. For the last few years he has also been
involved in consultancy for various governmental and EU bodies dealing with
immigration and asylum-related issues. Besides his involvement in adult education
programmes he is a lecturer on international migration, labour migration, immigrant
integration and migration and asylum policy at various university and adult education
programmes.
Since 1998 he has been in charge of co-ordinating the activities of Menedék –
Hungarian Association for Migrants, first as a programme co-ordinator, later as
director.
Fontosabb publikációi:
• (2013) (ed.): Bevándorlás és integráció: Magyarországi adatok, európai indikátorok. MTA
TK Kisebbségkutató Intézet, Budapest.
• (2011) (ed.): Magyarrá válni – Bevándorlók honosítási és integrációs stratégiái. MTA
Etnikai-nemzeti Kisebbségkutató Intézete, Budapest.
Mohay Ágoston
a szerzőkről | 385
Mohay Ágoston a Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtuományi Kar Nemzetköziés Európajogi Tanszékének adjunktusa, a PTE ÁJK Európa Központjának megbízott
igazgatója, az Óriás Nándor Szakkollégium elnöke.
Főbb kutatási tárgykörei közé tartozik az Európai Parlament hatásköreinek és perképességének fejlődése, a nemzeti parlamentek uniós szerepkörének alakulása, az
uniós polgárság sajátos természete és tartalma, a nemzetközi és uniós migrációs és
menekültügyi szabályozás rendszere és kihívásai, valamint a nemzetközi jog és az
uniós jog viszonya.
Tagja a FIDE (Fédération Internationale pour le Droit Européen) Magyar Tagozatának, 2010-ben és 2012-ben a kétévente megrendezett FIDE konferenciára készülő
magyar nemzeti jelentés társ-raportőreként tevékenykedett. Tagja az Európai
Migrációs Hálózat Magyar Nemzeti Hálózatának. Aktívan publikál magyar, angol és
német nyelven, belföldön és külföldön egyaránt. Tudományos közleményeinek száma
meghaladja a hetvenet.
Ágoston Mohay, PhD, is assistant professor at Department of International and
European Law of the Faculty of Law of the University of Pécs. His main areas of
research include the powers of the European Parliament and its status in litigation,
the rights of national parliaments regarding EU affairs, the status of Union citizenship,
EU migration and asylum policy, and the relationship between international law and
EU law. He is a member of the Hungarian branch of FIDE, and acted as co-rapporteur
in 2010 and 2012 regarding Hungarian national report submitted to the biannual
FIDE conference. He has over seventy scientific publications in Hungarian, English
and German.
Fontosabb publikációi:
• Szalayné Sándor, Erzsébet – Mohay, Ágoston (2014): Multilevel Protection of Fundamental
Rights in the European Union and in Hungary. In. Szabó, Marcel Szabó – Láncos, Petra Lea
– Varga, Réka (eds.): Hungarian Yearbook of International Law and European Law 2013.
Eleven International Publishing, The Hague. pp. 403–432.
• Mohay, Ágoston (2014): Opt-out/opt-in megoldások az uniós bel- és igazságügyi együttműködés terén: sokféleség az egységben? Közjogi Szemle 2014. No. 1. pp. 33–43.
• Mohay, Ágoston – Muhvić, Davor (2012): The legal nature of EU citizenship: Perspectives
from International and EU law. In. Drinóczi, Tímea – Zupan, Mirela – Ercsey, Zsombor –
Vinkovic, Mario (eds.): Contemporary legal challanges: EU – Hungary – Croatia, University
of Pécs & J. J. Strossmayer University of Osijek. Pécs-Osijek. pp. 155–175.
386 | a szerzőkről
Pap Norbert
Pap Norbert 1969. június 3-án született Tabon, Magyarországon. Egyetemi tanulmányait Pécsett, a Janus Pannonius Tudományegyetemen végezte. Ott szerzett történészi és geográfusi diplomát 1994-ben és 1995-ben. Posztgraduális politológiai tanulmányokat is folytatott az egyetem jogi karán. Pécsett, politikai földrajzi témában
doktorált 1999-ben. 2007-ben habilitált. 1998 óta egyetemi oktató, jelenleg a Pécsi
Tudományegyetem Politikai földrajzi és Területfejlesztési Tanszékén tanszékvezető
egyetemi docense. 1999-ben megszervezte és azóta is vezeti az egyetem KeletMediterrán és Balkán Tanulmányok Központját. Tagja az európai iszlámot kutató
“Yearbook of Muslims in Europe” kutatói hálózatnak, mint országfelelős.
Norbert Pap PhD has been working in the Institute of Geography of Janus Pannonius
University since 1998. At the end of year 1999 the Rector of the university appointed
him to be the Director of the Centre for East-Mediterranean and Balkan Studies,
a post he has been occupying since then. In 2004 he was appointed as Associate
Professor, Head of Department of Political Geography and Regional Development.
In December 2007 he habilitated, five of his students have earned a doctor’s degree
so far. He crowned his research work with 200 publications, among them are nine
books of which he is the writer or co-writer. The number of independent citations
is 476. He is President of the Political Geography Sub-Committee of the Hungarian
Academy of Sciences. He is member of the editorial board of several book series and
several Hungarian and foreign scientific journals. Member as country reporter of the
“Yearbook of Muslims in Europe” research network.
Fontosabb publikációi:
• (2013): Hungary, the Balkans and the Mediterranean. Publikon, Pécs. 210. p.
• Pap Norbert – Nagy Janka Teodóra – Végh Andor – Léphaft Áron (2013): A magyarországi
muszlim migránsok az információs társadalomban. Információs Társadalom, Vol. 13., No.
3–4. pp. 59–78.
• (2010): Magyarország a Balkán és a Mediterráneum vonzásában. Publikon, Pécs. 320 p.
Póczik Szilveszter
a szerzőkről | 387
Póczik Szilveszter (1957) a történelemtudomány kandidátusa, a debreceni Kossuth
Lajos Tudományegyetemen szerzett tanári képesítéssel kiegészített MA diplomát
történelem és ugyancsak MA fokozatot német nyelv és irodalom szakon 1983-ban.
Eközben tanulmányokat folytatott Németországban a greifswaldi Ernst Moritz Arndt
Egyetemen. 1986 és 1988 között a Magyar Tudományos Akadémia Tudományos Minősítő Bizottságának aspiránsa volt. 1987 és 2000 között a Budapesti Közgazdaságtudományi Egyetem Nemzetközi Kommunikációs Intézetének oktatója, tanársegéd,
adjunktus, majd egyetemi docens. Eközben 1988 és 1992 között a német Hanns
Seidel Alapítvány ösztöndíjasaként vendégkutató volt a müncheni Kortörténeti Intézetben, ahol főként a szélsőjobboldali diktatúrák eszme- és társadalomtörténetét
kutatta. Ez alkotta 1994-ben megvédett kandidátusi értekezésének témáját is. 1994
óta az Országos Kriminológiai Intézet tudományos főmunkatársa, projektvezető,
1995 és 1996 között vendégtanár volt a Pannon Egyetemen, eközben tagja volt a
Tübingeni Eberhard Karls Egyetem továbbképzési és nyári-egyetemi oktatási munkabizottságának, valamint az egyetem Föderalizmuskutató Intézetében működő
szerkesztőbizottságnak is. 1999 és 2001 között a Nyílt Társadalom Intézet, majd a
HEUNI nemzetközi tudományos ösztöndíjasa. 1999 projektvezető a Közép-Európai
Rendőrakadémia nemzetközi posztgraduális képzési programjában. 2001-ben
tanszékvezető a Szolnoki Főiskola Idegen Kultúrák Intézetében, a 2009-et követő
években vendégtanár több felsőoktatási intézményben, egyebek között a Zsigmond
Király Főiskolán és a Dunaújvárosi Főiskolán. A Európai Terrorizmus-szakértői Hálózat, a Nemzetközi Szervezett Bűnözés elleni Globális Kezdeményezés és a Magyar
Kriminológiai Társaság tagja, 2008-tól az Alkalmazott Társadalmi Kutatások Intézete Közhasznú Alapítvány elnök-igazgatója. A kriminológia területén elsősorban
a társadalmi és etnikai kisebbségek valamint migráns csoportok bűnözésével és
áldozattá válásával, a rasszizmus, politikai extrémizmus, terrorizmus és nemzetközi
szervezett bűnözés jelenségeinek kutatásával foglalkozik, rendszeres előadója nemzetközi konferenciáknak és továbbképzéseknek, számos monográfia és tanulmány
szerzője, tanulmánykötetek szerkesztője.
Szilveszter Póczik, PhD (born in 1957), studied modern history, social sciences,
German literature and linguistics at the Kossuth Lajos University of Sciences in
Debrecen (Hungary) and the Ernst Moritz Arndt University in Greifswald (Germany)
and in 1983 obtained MA degrees, as well as a teacher diploma in both his major
specializations. As PhD student at the Scientific Qualification Committee of the
Hungarian Academy of Sciences 1986 - 1988 he finished his post-gradual studies.
Between 1988 and 1992 as grantee of the German Hanns Seidel Foundation he was
guest researcher at the Institute for Contemporary History in Munich (Germany)
388 | a szerzőkről
where he pursued researches on ideology and social history of far-right dictatorships
and prepared his doctoral thesis. He obtained his PhD degree in 1994. In the period
1987-2000 he was lecturer and later professor at the Institute of International
Communication of the University of Ecomonic Sciences of Budapest. Since 1994 he
has been senior researcher and project manager at the Hungarian National Institute
of Criminology. From 1995 till 1996 he was guest professor at the Pannon University,
member of a working and an editorial committee at the Federalism Research Institute
of the Eberhard Karls University of Tubingen (Germany). Between 1999 and 2001 he
was international research grantee of the Open Society Institute and the HEUNI. In
1999 he was project manager in the post-gradual education program of the MiddleEuropean Police Academy, in 2001 department leader at the Institute of Foreign
Cultures of the Economic College of Szolnok, in the years after 2009 guest professor at
diverse universities and colleges. He is member of the the European Expert Network
on Terrorism, the Global Initiative against Transnational Organized Crime and the
Hungarian Society of Criminology as well as chairman and leader of the Institute
for Applied Social Research Public Interest Foundation. In the field of criminology
he is dealing with research of migration, crime and victimisation of social and
ethnic minorities, as well as the phenomenon of political extremism, terrorism and
international organized crime. He is regularly presenter in international conferences
and courses, author of numerous monographic books and studies, as well as editor of
study books.
Fontosabb publikációi:
• (1995): Fasizmusértelmezések, Biadrukt kiadó, Budapest.
• (1999): Cigányok és idegenek. Felsőmagyarország kiadó. Miskolc.
• (1995): Moderne Geschichte – Moderne Gesellschaft. (társszerző: Tefner Zoltán). Ein
Lehrbuch zum Studium der Sozialwissenschaften und der Diplomatie. Egyetemi jegyzet
BKE IOK. Budapest.
• (2003): Cigány integrációs problémák. Kölcsey Intézet kiadása, Budapest.
• (2006): Társadalmi összefogással a lakásmaffia ellen. (társszerkesztő: Dunavölgyi Szilveszter). BMK, Budapest.
• (2008): Nemzetközi migráció – nemzetközi kockázatok (társszerkesztő: Dunavölgyi Szilveszter). HVG ORAC Kiadó, Budapest.
• (2011): Az iszlám forradalom. Publikon kiadó, Pécs.
Pólyi Csaba
a szerzőkről | 389
Közgazdasági diplomáját 1980-ban a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem
(Corvinus Egyetem), Nemzetközi Kapcsolatok szakán szerezte. Posztgraduális tanulmányokat folytatott a kubai Nyugati Tanulmányok Kutatóintézetében (Havanna –
Kuba), a Mexikói Diplomáciai Tanulmányok Intézetében, integrációs ismeretekből
az Ecole Nationale d’Administration (ENA) budapesti tanfolyamán, és védelmi
stratégiai tanulmányokat a George C. Marshall European Center for Security Studies
Garmisch-i központjában Németországban. PhD fokozatot 2006-ban a Pécsi Tudományegyetem Földrajztudományi Doktori Iskolájában kapta (A mexikói migrációs
folyamat társadalomföldrajzi meghatározottsága és következményei).
Diplomata, legutóbb 2007-2010 között hazánk brazíliavárosi nagykövete volt. A Budapesti gazdasági Főiskola címzetes tanára. Rendszeresen oktat nemzetközi migrációt, világgazdasági, latin-amerikai és diplomáciai témájú tantárgyakat- és ezekben a
témákban tanulmányokat is publikál.
Csaba Pólyi, Ph.D. in Social Geography, graduated in International Studies at Corvinus
University of Budapest in 1980. He is a carrier diplomat and former Ambassador of
Hungary to Brazil. In 2006 he finished his Ph.D. studies at the University of Pécs
and completed his doctoral thesis on the Mexican migration to the United States
of America. Between 2007 and 2012 he was an invited lecturer at the University of
Szeged, where he accredited a new course on International Migration. From 2010
he is a part-time Research Fellow at the Budapest Business School. He has several
publications on varied topics related to international migration as well as Latin
American political and economic development.
Fontosabb publikációi:
• (2004): A mexikói migráció okai és néhány következménye, MTA-ELTE NATO Információs
és Kutatóközpont, Kül-Világ, 2004, No. 4.
• (2011): Kitekintés és reflexiók a nemzetközi migrációról. In. Tarrósy, István –Glied, Viktor
– Keserű, Dávid (eds.): Új népvándorlás: Migráció a 21. században Afrika és Európa közöt.
Publikon Kiadó, Pécs. pp. 13–34.
• (2011): A nemzetközi migráció aktuális kérdései a globális világban. In. Nyusztay, László
(ed.): Tanulmányok a nemzetközi migráció köréből. Perfekt Kiadó, Budapest. pp. 15–43.
390 | a szerzőkről
Rédei Mária
Rédei Mária, D.Sc. 1971-ben matematika-földrajz szakon végzett az ELTE-n. Kutatói
pályafutását a Városépítési Tudományos és Tervező Intézetben kezdte, ahol regionális népesedési kérdésekkel foglalkozott, továbbá a belső mobilitást vizsgálta. A ’80-as
évek végétől a határokon átívelő migráció egyre fontosabb kihívássá vált Magyarország számára is. A szerző 1991 és 1993 között mint tanácsadó, a BM Menekültügyi és
Migrációs Hivatalában kezdett dolgozni. 1994-től tudományos koordinátor, 1995-től
az ELTE TTK Regionális Földrajz tanszéken egyetemi docens. A migráció különféle
aspektusaiban kutat, érinti az agyelszívás és a külföldi hallgatók mobilitásának
kérdéseit. Publikációinak sokaságát írta ebben a témakörben, magasan hivatkozott
szerző. Jelenleg a Regionális Informatika Kft. igazgatója, regionális fejlesztéssel és a
migráció szabályozásának kérdéseivel foglalkozik.
Mary Rédei, habil doctor, D.Sc of HAS. MSc. graduated in Eötvös Lorand University
in 1971 maths and geography. Her scientific carrier had been started in Urban
Development Institute in Budapest, where she prepared several population
projections for different regional level, and her interest focused to the questions of
internal mobility. At the end of 80’s the movement beyond the border became an issue
in regional demography. From 1990 she was appointed OECD national correspondent
for this topic. She joined to CSO Demographic Research institute and 5 long was
nominated person for COST Social science research coordination and TC member.
She was dealing with the skilled migration, internal brain drain, and foreign student
mobility. She is a frequently published author, who is deeply involved in different
impact of migration. Current position is the managing director of Regional Informatics
Ltd., dealing with regional development, population projection, and analysing the
demographic regularities and irregularities.
Fontosabb publikációi:
• (2009): A tanulmányi célú mozgás. Reg-Info Kiadó, Budapest. 160 p.
• (2009): Foreigners in Budapest, HUNGARIAN STATISTICAL REVIEW: (13) pp. 31-49.
• (2007): Mozgásban a világ: a nemzetközi migráció földrajza. ELTE Eötvös
• Kiadó, Budapest. 568 p.
• (1993): Migration monography Hungary 1956-1992. In: Widgren J. Recent migration
• trends., CDMG, Wien. pp.120-190.
Soltész Béla
a szerzőkről | 391
Soltész Béla az ELTE spanyol-portugál és a Budapesti Corvinus Egyetem nemzetközi
tanulmányok szakán végzett, jelenleg ez utóbbi egyetemen a Nemzetközi Kapcsolatok Doktori Iskola doktorjelöltje. Ösztöndíjasként a spanyolországi Zaragozai
Egyetemen, a berlini Ibero-Amerikai Intézetben, a santiagói Chilei Egyetemen és a
tolucai Mexiquense Kollégiumban tanult. Szakmai gyakorlatát a Külügyminisztérium Dél-Európa Osztályán töltötte. Kutatási területe Spanyolország, Portugália és
Latin-Amerika jelenlegi politikai és társadalmi viszonyai, a nemzetközi migráció, a
nemzetközi fejlesztési együttműködés és a globális egyenlőtlenségek.
Jelenleg a Központi Statisztikai Hivatalban dolgozik, a „SEEMIG – Managing Migration
in South East Europe” c. migrációkutatási és stratégiai projekt helyettes vezetőjeként.
Béla Soltész holds an MA degree in Spanish and Portuguese Language and Literature
from Eötvös Loránd University, and an MA degree in International Studies from
Corvinus University of Budapest. Currently he is a PhD candidate in International
Relations at Corvinus University of Budapest, Doctoral School of International
Relations. As a scholarship grantee, he studied at the University of Zaragoza, Spain;
the Ibero-Amerikanisches Institut, Berlin, Germany; El Colegio Mexiquense, Toluca,
Mexico; and the University of Chile, Santiago, Chile. He was a trainee at the Department
for Southern Europe of the Hungarian Ministry of Foreign Affairs. His research areas
include the social and political processes of Latin America and the Iberian Peninsula,
international migration, international development and global inequalities.
Currently he is working at the Hungarian Central Statistical Office as the deputy project manager of the ”SEEMIG – Managing Migration in South East Europe” strategic
and research project.
Fontosabb publikációi:
• (2014): Immigration or emigration country? Migration trends and their socio-economic
background in Hungary: A longer-term historical perspective (társszerzők: Gödri
Irén, Bodacz-Nagy Boróka). Working Papers on Population, Family and Welfare, No. 19,
Hungarian Demographic Research Institute (KSH Népességtudományi Kutatóintézet),
Budapest.
• (2013): Migránsok: A nemzetközi fejlesztési együttműködés új szereplői? Kül-Világ, No. 2.
pp. 16-34.
• (2012): Clandestino. Egy év Latin-Amerikában. Publikon Kiadó, Pécs.
392 | a szerzőkről
Szabó Gábor
Szabó Gábor a PTE ÁJK Politikatudományi Tanszékének habilitált egyetemi docense.
Jogász MA diplomával, valamint politikatudományból szerzett PhD fokozattal rendelkezik, emellett elvégezte a Bölcsészettudományi Kar filozófia MA szakát is. Külföldi
kutatási tapasztalatokat szerzett Dániában, Hollandiában, Belgiumban, valamint
gyakorlati tapasztalatokat az Európai Parlament asszisztens-gyakornokaként. Főbb
kutatási témái a globalizáció és az emberi jogok viszonya, különösen a fejlődéshez
való jog elméleti alapjai és perspektívái, a globalizáció etikai aspektusai, a globális
igazságosság lehetősége és határai.
Gábor Szabó obtained Law (MA) degree from the Faculty of Law, University of Pécs,
where now he has permanent appointment as a habilitated Associate Professor of the
Department of Political Theory. He has PhD from Political Theory and also finished
an MA program in Philosophy (Faculty of Humanities, Pécs). Previously he worked
as a researcher in Denmark, in the Netherlands, in Belgium and also had practical
experience as an assistant in the European Parliament. His research interest is
around globaliztaion and human rights, the theoretical foundations and perspectives
of the human right to development, ethical issues of globalization, global justice.
Fontosabb publikációi:
• (2010): Szétszakadó világunk. A globalizáció emberi jogi kockázatai. Publikon Kiadó, Pécs.
232 p.
• (2012): Fenntarthatatlan fejlődés szemben a létfenntartás emberi jogával. In. Pánovics,
Attila – Glied, Viktor (eds.): …Cselekedj lokálisan! Társadalmi részvétel környezeti ügyekben. PTE ÁJK–Publikon Kiadó, Pécs. pp. 57–72.
• (2013): Alattvaló, vagy polgár? A demokratikus legitimitásról etikai nézőpontból. Politikatudományi Szemle, Vol. 22., No. 4. pp. 29–47.
Szalai Éva Emese
a szerzőkről | 393
Szalai Éva Emese a Szegedi Tudományegyetem angol-spanyol nyelv és irodalom
szakán végzett. Jelenleg a Budapesti Corvinus Egyetem Nemzetközi Kapcsolatok
Doktori Iskolájának doktorandusza. Fő kutatási területe India új külpolitikája, az
indiai diaszpóra Latin-Amerikában, és az indiai-latin-amerikai kapcsolatok fejlődése
gazdasági-politikai-kulturális szempontból.
Éva Emese Szalai graduated in English and Spanish Language and Literate from
the University of Szeged, including teacher training in both. She is currently a PhD
student at Corvinus University of Budapest, in its International Relations Doctoral
Program (2011-2014). Her main research field is India’s new foreign policy, the Indian
diaspora in Latin America and the emerging cooperation and relationship between
India and Latin America in various aspects. She has traveled to India a number of
times participating in study tours.
Fontosabb publikáció:
• (2012): A diaszpórák szerepe az új világrendben. Külügyi Szemle, Vol. 11., No. 2. pp.
143–164.
394 | a szerzőkről
Tarrósy István
Ph.D., a politikatudomány habilitált doktora, egyetemi docens a Pécsi Tudományegyetem Politikatudományi és Nemzetközi Tanulmányok Tanszéken, a PTE Afrika Kutatóközpont vezetője. Tulajdonos-vezetője a független IDResearch Intézetnek és kutatási
igazgatója számos Európai Integrációs Alap (EIA) által finanszírozott migrációs projektnek, köztük az „Immigropoly – játék a vándorlásról” című projektnek. 2013-14-ben
Fulbright- és Magyar Állami Eötvös posztdoktori-ösztöndíjas az amerikai University of
Florida Afrika Tanulmányok Központjában. 2010 év végén a Japan Foundation ösztöndíjas kutatója a kiotói Ryukoku Egyetemen. 2000 és 2012 között számos terepkutatást
végzett afrikai és ázsiai államokban, köztük Tanzániában, Kenyában, Gambiában,
Egyiptomban, a Kongói Demokratikus Köztársaságban, Japánban és Kínában. Vezető
szerkesztője az Afrika Tanulmányok folyóiratnak és könyvkritika-szerkesztő a Journal
of African History, Politics and Society folyóiratnál.
Habilitated Associate Professor of Political Science and Director of the Africa Research Centre, Department of Political Science and International Studies, University
of Pécs. He is owner and director of the independent think-tank IDResearch and
research director of several European Integration Fund-supported projects including
“Immigropoly – the migration game”. Fulbright Visiting Scholar and Hungarian
Eötvös Postdoctoral Fellow at the Center for African Studies of the University of Florida, USA in 2013 and early 2014, Japan Foundation Intellectual Fellow at Ryukoku
University, Kyoto, Japan at the end of 2010. Between 2000 and 2012 he conducted
many field research projects in a number of African and Asian countries, including
Tanzania, Kenya, The Gambia, Egypt, the Democratic Republic of Congo, Japan and
China. Associate editor of the Hungarian journal of African Studies, book review
editor of the Journal of African History, Politics and Society.
Fontosabb publikációi:
• (2014): In the Wake of TICAD V: Japan–Africa Relations Today. International Journal of
Area Studies, Vol. 9., No. 2. pp. 61–81.
• (2014): African Immigrants in Hungary: Connection with the New National Foreign Policy.
Society and Economy, Vol. 36., No. 2. pp. 285–305.
• Tarrósy István – Morenth Péter (2013): Global Opening for Hungary – New Beginning for
Hungarian Africa Policy. African Studies Quarterly, Vol. 14., No. 1-2. pp. 77–96.
• (2012): Two Giants on the Same Soil: A Closer Look at Afro-Asian Relations via Comparing
Chinese and Japanese Involvement in Tanzania. Portuguese Journal of International
Affairs, No. 6. pp. 52–63.
• (2011): Kelet-Afrika a fejlődés útján [East Africa on the Road of Development]. Publikon
Kiadó, Pécs (monográfia).
•
•
a szerzőkről | 395
Tarrósy, István – Hyden, Goran – Szabó, Loránd (eds.) (2010): The African State in a
Changing Global Context. Breakdowns and Transformations. LIT Verlag, Berlin.
(2005): Need for Non-Alignment in Our Global World? The Non-Aligned Movement Today
and Tomorrow. Croatian International Relations Review, Vol. 11. No. 40-41. pp. 157–163.
396 | a szerzőkről
Vörös Zoltán
Ph.D., a politikatudomány doktora, egyetemi tanársegéd a Pécsi Tudományegyetem
Politikatudományi és Nemzetközi Tanulmányok Tanszéken, projektmenedzser a
pécsi IDResearch Kft-nél. Kutatási területe Kína, kiemelten a 21. század kihívásaira
fókuszálva kutatja azon gazdasági, társadalmi, politikai és környezeti problémákat,
melyek megakaszthatják, befolyásolhatják a kelet-ázsiai állam prosperitását.
Assistant Lecturer of Political Science at the Department of Political Science and International Studies, University of Pécs. Works at an independent think-tank at IDResearch
Ltd. His research topic is China in the 21st century, focuses on the challenges the
country has to face, including economic, ethnic, social and environmental problems,
as well as in the context of its international relations in the transforming multipolar
world.
Fontosabb publikációi:
• (2014): Kínai sakkjátszma. Tengeri kereskedelmi útvonalak és az energiabiztonság geopolitikája. Publikon Kiadó, Pécs.
• (2013): Kína, a regionális nagyhatalom - Multipoláris világrend az unipoláris világrend
intézményi struktúráinak megtartásával? In. Grünhut, Zoltán – Vörös, Zoltán (szerk.):
Az átalakuló világrend küszöbén. Publikon Kiadó, Pécs.
• (2012): An Overview of EU-China Relations: From the Race for Energy Security to the
Development of Soft Power and Public Diplomacy In: Chinese-European Cooperation for a
Long-Term Sustainability. Corvinus University of Budapest, pp. 1-13. /with Tarrósy István
• (2010): Kína: Északi célok – déli dilemmák. In. Glied, Viktor – Nagy, Roland (szerk.): Függésben – Kényszerpályán a jövő? Publikon Kiadó, Pécs.
• (2010): Segíti-e a fenntartható fejlődést Kína afrikai szerepvállalása? In. Tarrósy, István
(szerk.): Fenntartható Afrika. Publikon Kiadó, Pécs.
• (2009): Háborúban a környezetért – a környezettel szemben. Kína vízproblémái a 21.
század elején. In. Glied, Viktor (szerk.): Vízkonfliktusok – Küzdelem egy pohár vízért.
Publikon Kiadó, Pécs.
View publication stats