Psihologie practică
Cei care lucrează în domeniul educaţiei, învăţământului sau asis
tenţei acordate copiilor şi tinerilor cu probleme fizice, psihice,
afective, familiale sau sociale ştiu cât de importante sunt cuvin
tele rostite sau nerostite în legătură cu unele evenimente care
marchează viaţa unui copil, de cele mai multe ori fără ştiinţa lui
şi, uneori, chiar fără ştiinţa celor din jurul lui. Bazându-se pe
experienţa nenumăraţilor ani de practică psihanalitică alături de
copii, adolescenţi, părinţi sau tutori, F. Dolto oferă în această carte
sfaturi şi îndrumări pentru interacţiunile de zi cu zi cu copilul.
Copiii au nevoie de adevăr şi au şi dreptul de a-l auzi. Deşi adesea
dureros, acest adevăr le permite să se construiască şi să se umanizeze.
Françoise D o l t o (1908-1988), celebră pediatră şi psihanalistă
franceză, s-a distins prin înnoirile teoretice, dar mai ales prin
abilităţile practice ilustrate în practica sa psihoterapeutică. La Editura
Trei au apărut Psihanaliză şi pediatrie, Imaginea inconştientă a
corpului, Când apare copilul, Când părinţii se despart, Dificultatea
de a trăi.
FRANÇOISE
Ce să le spunem copiilor
ISBN 978-973-707-339-6
9ll789737ll073396ll>
www.edituratrei.ro
când sunt foarte mici
când sunt trişti
când sunt bolnavi
când se bucură
A
TRei
Françoise Dolto
Ce să le spunem
copiilor
când sunt foarte mici
când sunt bolnavi
când se bucură
când sunt trişti
Traducere din franceză de
Delia Şepeţean Vasiliu
A
TRei
Editori:
SILVIU DRAGOMIR
VASILE DEM. ZAMFIRESCU
Director editorial:
MAGDALENA MÀRCULESCU
Coperta colecţiei:
FABER STUDIO (S. Olteanu, B. Hafeganu, D. Dumbrăvician)
Redactor:
ALEXANDRA HÂNSA
Prefaţă
Director producţie:
CRISTIAN CLAUDIU COBAN
Dtp:
MARIAN CONSTANTIN
Corectură:
SÎNZIANA DOMAN
Descrierea C I P a Bibliotecii Naţionale a României
DOLTO, FRANÇOISE
Ce să le spunem copiilor : când sunt foarte mici, când
sunt bolnavi, când se bucură, când sunt trişti / Françoise
Dolto ; trad.: Delia Şepeţean Vasiliu. - Ed. a 2-a. - Bucureşti :
Editura Trei, 2005
ISBN 978-973-707-339-6
I. Şepeţean-Vasiliu, Delia (trad.)
159.922.7
A c e a s t ă e d i ţ i e e s t e b a z a t ă p e Tout est langage, d e F r a n ç o i s e D o l t o ,
Éditions Gallimard, Paris, 1 9 9 4
© Éditions Gallimard, Paris 1994
Copyright © Editura
pentru
prezenta
Trei,
2005,
ediţie
C P . 2 7 - 0 4 9 0 , Bucureşti
Tel./Fax:+4 021 300 60 90
e-mail: c o m e n z i @ e d i t u r a t r e i . r o
www.edituratrei.ro
ISBN 9 7 8 - 9 7 3 - 7 0 7 - 3 3 9 - 6
P
rezentăm în paginile ce urmează ediţia revăzu
tă şi corectată a cărţii apărute (la Editura Ver
tiges /Carrère) în anul 1987, care reia conţinu
tul unei conferinţe susţinute de Françoise Dolto în 1984
la Grenoble, precum şi al dezbaterii care i-a urmat, sub
titlul: „A spune şi a face. Totul este limbaj. Importanţa
cuvintelor adresate copiilor sau rostite în prezenţa lor".
în mod cert, ediţiile anterioare au necesitat o revizui
re. Pentru a da o idee despre această nevoie, să menţio
năm doar faptul că nu puţine au fost situaţiile în care i
s-au atribuit lui Françoise Dolto cuvinte rostite în reali
tate de auditoriul său şi invers. Este o dovadă a lipsei de
atenţie cu care a fost tratată activitatea editorială în pri
mele versiuni.
Revizuirea acestui text nu a fost totuşi o sarcină uşoa
ră, într-adevăr, până unde trebuia să mergem (sau să nu
mergem) în reluarea unei versiuni scrise pe care autoa
rea o autorizase ca atare la vremea respectivă, în ciuda
inabilităţilor, a nenumăratelor greşeli de tipar şi a erori
lor încă prezente în text?
6
Françoise Dolto
Am decis să procedăm aşa cum se obişnuieşte în ast
fel de situaţii şi în conformitate cu opţiunile prezentei
colecţii, adoptând prin urmare o strategie minimală ce
presupune ca regulă generală cât mai puţine intervenţii
în textul iniţial, rezumându-ne în consecinţă la modifi
cările impuse de asigurarea unei totale lizibilităţi a tex
tului. Este adevărat că această misiune a fost îngreuna
tă de situaţia concretă, şi anume de necesitatea de a da
o formă scrisă unei comunicări iniţial orale. Ne-am con
fruntat astfel cu problema de a nu altera în nici un fel
spontaneitatea şi verva, atât de caracteristice stilului vor
bit al autoarei. Aşa se face că am fost puşi în situaţia de
a lăsa neschimbate, de pildă, pasaje întregi care transmi
teau în primul rând pasiunea exprimării unei idei, aso
ciaţiile unei reflecţii ce înaintează în salturi. Sau, altăda
tă, acolo unde înlănţuirile logice nu erau explicite, am
renunţat să introducem un articulator care ar fi restrâns
excesiv interpretarea, preferând să păstrăm textul ca ata
re, în ciuda ambiguităţilor sale aparente.
Mai important este însă să reţinem faptul că textul
astfel obţinut ne permite să descoperim un aspect prea
puţin cunoscut al multiplelor modalităţi prin care
Françoise Dolto şi-a desfăşurat activitatea şi şi-a trans
mis învăţăturile. De pildă, mobilul neobositelor ei pere
grinări peste tot unde avea ocazia să îşi facă cunoscut
mesajul privitor la ceea ce era pentru ea vestea bună
adusă de psihanaliză, în special acolo unde acest lucru
putea sluji „cauza copiilor". într-adevăr, începând cu anii
'70, Françoise Dolto s-a arătat întotdeauna disponibilă
ori de câte ori a fost solicitată să vorbească despre expe
rienţa ei, să îşi exprime punctele de vedere, să îşi dea
concursul la rezolvarea problemelor unora sau altora, in-
Prefaţă
7
diferent dacă era vorba despre practicieni ai muncii cu
copilul, cadre didactice, educatori etc. Cu excepţia câtor
va călătorii în străinătate (Québec, America Latină, Polonia,
Grecia...), Françoise Dolto a străbătut în lung şi în lat
Hexagonul, acceptând să meargă în creşe, şcoli, institu
ţii psihoeducative, mereu gata să răspundă atât întrebă
rilor profesioniştilor, cât şi celui mai divers auditoriu, în
cepând cu marele public şi terminând cu psihologii şi
psihanaliştii aflaţi în stagii de formare, cu asistenţii so
ciali etc. Rămâne ca biografii să reconstituie drumul ast
fel parcurs de această adevărată militantă a inconştien
tului, de fiecare dată când ea socotea că acesta poate
deveni o cale de eliberare a subiectului pentru participa
rea la viaţa socială.
Cu siguranţă, Françoise Dolto nu este singura care so
coteşte că psihanaliza nu se adresează doar psihanaliş
tilor, ci că ea trebuie, dimpotrivă, să rămână larg deschi
să şi accesibilă tuturor celor care pot să beneficieze de
mesajul ei uman. însă ea avea în plus acel talent deose
bit care îi permitea să fie pe deplin prezentă şi pilduitoa
re atât în cadrul unor colocvii savante, cât şi cu ocazia
întrebărilor puse de oamenii obişnuiţi, după cum se poa
te vedea în această carte în care răspunde unui public în
bună măsură lipsit de pregătirea necesară.
Surprinzător rămâne faptul că pentru Françoise Dolto
aspectul propriu-zis tehnic al activităţii sale psihanaliti
ce, clinice şi teoretice şi-a găsit o prelungire naturală, di
rectă sau indirectă, în răspunsurile date interlocutorilor
venind din zone foarte diverse, inclusiv cele exterioare
analizei, în măsura în care problema respectului faţă de
subiectul copil era în joc. Aşa se explică caracterul sin
gular şi compozit al acestui volum, în care descoperim
8
Françoise Doi to
opinii inspirate bineînţeles de experienţa analitică, ca şi
de teoretizarea acesteia, retransmise însă în scopuri pe
dagogice, educative sau psihosociale.
Nu avem însă nici pe departe de-a face doar cu reţe
te sau sfaturi pentru viaţa de zi cu zi. Cartea de faţă are,
dimpotrivă, mai degrabă menirea de a ne aminti că o te
orie nu îşi probează valabilitatea decât în măsura în care
se înscrie în lumea faptelor, în speţă a faptelor psihoeducative şi sociale, demonstrându-şi acolo pertinenţa şi
eficacitatea, confirmându-şi valenţele terapeutice. Este
important să reţinem faptul că Françoise Dolto nu ţine o
lecţie magistrală de la înălţimea autorităţii pe care i-o dă
propria experienţă. Felul în care ea intră în jocul întrebă
rilor şi răspunsurilor dezvăluie mai curând modul ei
propriu de a fi prezentă atunci când îl ascultă pe Celă
lalt, mod care se reflectă până şi în conţinutul răspunsu
lui pe care îl dă. Contrar unei confuzii curente, tezele ei
nu devin astfel nişte enunţuri dogmatice, valabile odată
pentru totdeauna, ci sunt mai curând enunţări formula
te în contextul relaţiei sale cu interlocutorul, răspunsuri
ce ţin seama şi de inconştientul celuilalt, de ceea ce aces
ta nu spune în ceea ce spune, şi care îşi fac loc într-o în
lănţuire relaţională de idei. Suntem în prezenţa unei cărţi
impregnate de felul în care ea îl percepe pe Celălalt (în
cadrul transferului).
Ar fi deci o mare greşeală să considerăm că avem
de-a face doar cu un discurs pragmatic, interesat să răs
pundă numai preocupărilor acţiunii educative de bază
(presupunând, de altfel, că acest lucru ar reprezenta o
sărăcire a gândirii...). Intervin, fără îndoială, şi unele ob
servaţii, unele recomandări, unele sfaturi, şi aceasta la
toate nivelurile, în funcţie de diferitele întrebări care îi
Prefaţă
9
sunt adresate. Ceea ce nu înseamnă însă că se împuţi
nează sau dispare referinţa constant afirmată la psihana
liză, în aşa fel încât discursul lui Françoise Dolto, oricât
de apropiat ar fi în conţinutul său de viaţa de zi cu zi,
rămâne în permanenţă în contact cu cadrul practic şi de
gândire prin care îşi dobândeşte adevăratul sens. Este în
consecinţă surprinzător să constatăm felul în care
Françoise Dolto reuşeşte totuşi, de-a lungul unei întregi
zile în care răspunde celor mai disparate întrebări, să dis
tileze esenţa însăşi a ceea ce constituie pentru ea psih
analiza, în primul rând accentul pus pe rolul simbolisticii
în devenirea şi dezvoltarea subiectivă a fiinţei umane,
pe funcţia tatălui ca terţ în raport cu mama — ca şi pe
consecinţele absenţei acestuia sub forma derivei psihotice —, pe respectarea dorinţei încă de la cea mai frage
dă vârstă etc.
Ambiţia teoretică doctrinară afirmată cu această oca
zie — în public — este rezumată în formula: totul este
limbaj. Simplitatea formulei lasă să se întrevadă în spa
tele ei un discurs mult mai complex, a cărui rezonanţă
nu poate dura dacă rămânem la suprafaţa enunţului.
Vom reţine în primul rând recomandarea — prea adesea
banalizată sau deformată — de „a vorbi cu copilul".
Françoise Dolto nu oboseşte să repete cât este de nece
sară, în orice împrejurări (chiar dramatice), această vor
bă adresată expres copilului sau rostită în prezenţa lui.
însă formula „totul este limbaj" înseamnă mult mai
mult, ea presupune identificarea modalităţilor prin care,
la un alt nivel fundamental, copilul exprimă sau lasă să
se exprime ceea ce uneori nu poate fi semnificat altfel (şi
nu este vorba doar de eternul joc la nivel psihosomatic).
Afirmaţia conform căreia totul este limbaj vine de fapt
Il)
l'r.inçoise D o l t o
să susţină, în vecinătatea conceptuală a lui Lacan, impor
tanţa şi primordialitatea cuvântului chiar în incidenţele
sale corporale, acolo unde până şi corpul poate exprima
acea simbolicitate relaţională proprie funcţionării subiec
tului uman, încă de la cea mai fragedă vârstă. Pentru fi
inţa umană, totul capătă sens, un „sens limbaj", chiar şi
la nivelul corpului, al cărnii. Şi astfel corpul se subiectivează, devenind corpul unui subiect care spune „eu".
Vom putea, prin urmare, să înţelegem fiecare în felul
nostru, aşa cum face şi Françoise Dolto, modul în care,
în această înlănţuire intrinsecă dintre corp şi limbaj, cu
vântul se face carne, iar carnea devine, pentru fiecare su
biect în parte, purtătoarea cuvântului.
Gérard Guillerault*
Cuvânt înainte
A
ceastă carte este „transcrierea" unei conferin
ţe ţinute la Grenoble, la 13 octombrie 1984, în
1
faţa unor psihologi, medici şi asistenţi sociali ,
îmi propusesem să sensibilizez acest segment impor
tant al populaţiei, care lucrează în domeniul educaţiei, în
văţământului sau asistenţei acordate copiilor şi tinerilor
cu probleme fizice, psihice, afective, familiale sau sociale,
în ceea ce priveşte importanţa cuvintelor rostite sau ne
rostite în legătură cu unele evenimente care marchează
sau au marcat viaţa unui copil, de cele mai multe ori fără
ştiinţa lui şi câteodată chiar fără ştiinţa celor din jurul lui.
1
Gérard Guillerault este psihanalist şi m e m b r u al Şcolii freudiene din
Paris. A urmat cursurile ţinute de Françoise Dolto şi a participat la ini
ţierea proiectului intitulat La Maison Verte. în prezent, este psihoterapeut (pentru copii) la spitalul Trousseau. Pe lângă diverse articole şi
conferinţe, a publicat o lucrare în legătură cu imaginea corpului (la
Françoise Dolto): Le Corps psychique [Corpul psihic], Ed. Universitaires,
1989, care u r m e a z ă a fi reeditată.
#
Titlul complet al manifestării organizate de către Théâtre-Action, Cen
trul de creaţie, cercetare şi cultură din Grenoble era: „A spune şi a face.
Totul este limbaj. Importanţa cuvintelor adresate copiilor sau rostite
în prezenţa lor". Transcrierea lucrărilor acestei manifestări a fost ulte
rior publicată şi difuzată de către organizatori. Iar acest text iniţial a
servit la realizarea şi editarea în 1987 a cărţii Totul este limbaj, cu une
le modificări, este adevărat, care introduc o diferenţă uneori semnifi
cativă faţă de versiunea originală. C u m însă Cuvântul înainte ne în
dreptăţeşte să socotim că modificările respective ar fi putut fi operate
de Françoise Dolto însăşi, am decis să le păstrăm, chiar şi acolo u n d e
textul iniţial al transcrierii putea să p a r ă mai explicit sau mai direct.
I.'
:
l r<in<,'oisc Dolió
Doar o mică parte dintre cei prezenţi beneficiaseră
de o pregătire în domeniul psihanalizei, printre aceştia
numărându-se şi doamna Combaz, care fusese organi
zatoarea întâlnirii. însă cu toţii voiau să înţeleagă în ce
fel putea psihanaliza să aducă o clarificare a interogaţi
ilor care apăreau zi de zi în activitatea lor relaţională cu
copiii de care se ocupau în diferite feluri.
Intenţia mea era să atrag atenţia acestui public de
adulţi, aflaţi în contact permanent cu copiii, asupra fap
tului că fiinţa umană este înainte de orice o fiinţă de lim
baj. Iar acest limbaj exprimă dorinţa sa nestăvilită de a
întâlni un altul, asemănător sau diferit de ea, şi de a sta
bili cu acest altul o comunicare.
Voiam să îi ajut să înţeleagă că această dorinţă este
mai curând inconştientă decât conştientă. Precum şi fap
tul că limbajul vorbit este un caz particular al acestei do
rinţe şi că, de cele mai multe ori, acest limbaj vorbit de
naturează adevărul mesajului, indiferent dacă o face
intenţionat sau nu. Dar şi că efectele acestui joc de măşti
al adevărului sunt întotdeauna dinamice — adică vitali
zante sau devitalizante — pentru persoana aflată în pe
rioada de dezvoltare, altfel spus, copilul respectiv.
Iată problemele pe care intenţionam să le pun în lu
mină cu ajutorul experienţei dobândite în urma nenu
măraţilor ani de practică psihanalitică alături de copii,
adolescenţi, părinţi sau tutori, greu încercaţi şi unii, şi al
ţii de pe urma unor neînţelegeri reciproce, uneori extrem
de timpurii şi prin urmare cu atât mai traumatizante
pentru viitorul lor.
Rândurile care urmează reprezintă transcrierea revă
zută a trei sau patru ore de discuţii. Cei prezenţi au for
mulat o serie de întrebări legate de practica lor curentă
#
Cuvânt înainte
13
de natură educativă sau socială. în ceea ce mă priveşte,
am încercat să lămuresc problemele ridicate din punctul
de vedere al dinamicii subiectului ca atare, cu alte cuvin
te, copilul, bazându-mă pe problema existenţială în le
gătură cu obiectul, cea care pare să ocupe un loc central
în preocupările educatorilor şi părinţilor.
întotdeauna am socotit că o asemenea formulă reu
şeşte să aducă clarificări, în mai mare măsură decât scrie
rile teoretice, pentru o serie de persoane antrenate în ac
tivitatea de asistenţă socială acordată tinerilor aflaţi în
situaţii dificile.
îmi exprim astfel speranţa că se va înţelege mai bine
rolul „cuvântului adevărat", al adevărului, aşa cum este
el comunicat de către adulţi copiilor care nu numai că îl
doresc în mod inconştient, dar şi au nevoie de acest ade
văr, după cum au şi dreptul de a-1 auzi. Şi acest lucru în
ciuda faptului că dorinţa lor conştientă exprimată în cu
vinte, atunci când sunt îndemnaţi de adulţi, preferă tă
cerea amăgitoare, generatoare de angoasă, adevărului
adesea dureros, dar care, dacă este exprimat şi rostit de
ambele părţi, îi va permite subiectului să se construias
că şi să se umanizeze.
F. Dolto, decembrie 1986.
D
OAMNA COMBAZ: Doamnă Dolto, am deosebita
plăcere să vă urez bun venit şi să vă mulţumesc că
aţi acceptat invitaţia noastră. Sunt foarte fericită
să constat numărul mare al celor interesaţi de tema propusă
pentru această întâlnire organizată de Théâtre-Action, Cen
trul de creaţie, cercetare şi cultură. Ea se înscrie în mod firesc
ca o etapă în seria de activităţi pe care le-am iniţiat începând
cu 1972, în cadrul proiectului „Cercetare şi copilărie".
îi dau acum cuvântul invitatei noastre doamna Françoise
Dolto, pentru a vă vorbi timp de o oră, după care va urma o
pauză, iar apoi le propunem celor prezenţi să îşi exprime punc
tul de vedere, încercând astfel să creăm o atmosferă de lucru
mai firească.
FRANÇOISE DOLTO: Va mulţumesc că aţi venit în număr
atât de mare şi că sunteţi atât de mulţi tineri. îmi face o
deosebită plăcere întotdeauna când pot să constat că ti
nerii sunt interesaţi de cercetare, de generaţia care vine
după ei, de problema copiilor. Şi cum aceasta este tema
discuţiei noastre de astăzi, sunt foarte fericită că audito
riul este reprezentat de persoane care nu sunt încă pă
rinţi, deoarece consider că trebuie să reflectăm la proble-
16
Françoise Dolto
ma propriei noastre copilării depăşite înainte de a de
veni la rândul nostru părinţi, pentru a-i putea întâmpi
na pe ceilalţi, pe cei care vin, nu ca pe propriile noastre
replici, ci ca pe o reînnoire într-o altă lume, pentru o cu
totul altă viaţă, aceea a copiilor noştri.
Copiii care se nasc astăzi va trebui să îşi asume... nu
ştim defel ce anume! Acesta este aspectul cel mai impor
tant al epocii pe care o trăim: domeniul educaţiei se vede
obligat să reflecteze, să îi pregătească pe copii pentru o
viaţă despre care nu avem nicio idee, care se transformă
constant sub ochii noştri, iar acest proces durează încă
de la începutul secolului. (Vorbesc ca o persoană foarte
în vârstă, deoarece am într-adevăr experienţa unei ase
menea persoane.)
Am cunoscut la o vârstă foarte fragedă experienţa
războiului (1914) şi a schimbării radicale a vieţii familia
le la toate nivelurile sociale. In timpul acelui război, ca
şi al anilor imediat următori — era cu adevărat ceva re
voluţionar —, numeroase familii au trăit un mare trau
matism. A fost un lucru care m-a marcat în mod deose
bit, dar în sens pozitiv. Era vorba despre anumite
elemente de limbaj care mă puneau pe gânduri, pe care
le observam şi care mă intrigau.
A venit apoi cel de-al Doilea Război Mondial, pe care
mulţi dintre dumneavoastră nu l-au trăit şi care în Franţa
(nu vorbesc decât de Franţa, nu ştiu care au fost urmările
lui în alte ţări) a aruncat numeroase familii într-o teribilă
derută. Existenţa a două adevăruri statale a dus la diviza
rea, recunoscută ca atare sau nu, a familiilor, care se priveau
unele pe altele cu neîncredere. Şi a mai fost acea uriaşă su
ferinţă datorată despărţirii bărbaţilor şi femeilor ca urma
re a mersului războiului, a închisorilor, a lagărelor morţii.
Ce să le spunem copiilor
17
în Franţa, nu moartea ca atare a fost riscul major, ci
moartea relaţiilor, şi aceasta cu atât mai mult cu cât co
municarea între o parte şi cealaltă a ţării nu era posibilă
decât prin intermediul unor cărţi poştale care se redu
ceau la douăzeci-treizeci de cuvinte.
Această fisurare a legăturilor familiale, a legăturilor
conjugale, a legăturilor paterne şi filiale datorate despăr
ţirii a fost un lucru teribil. Un argument în sensul supra
punerii dintre fapte şi limbaj ar fi, de pildă, cazul acelor
copii cărora mama le spunea că tatăl lor este prizonier. O
vreme nu aveau nicio veste de la el, tata era la război, şi
deodată aflau că fusese făcut prizonier. Ei bine, în toate
spitalele din Paris, de la o zi la alta, în săptămâna în care
sosiseră veştile de la toţi acei prizonieri, cabinetele de
consultaţie pentru copii au înregistrat o creştere bruscă a
numărului de băieţi între cinci şi zece, unsprezece ani
care au început din nou să facă pipi în pat. Era efectul
psihosomatic al ruşinii pe care o resimţeau din cauza fap
tului că aveau un tată care mai bine ar fi fost omorât. Or,
ei vedeau pur şi simplu că mama lor era fericită că tatăl
ajunsese prizonier: ceea ce pentru copil era o adevărată
ruşine! Prizonier însemna ceva rău, însemna că făcuse un
lucru urât. El nu putea în niciun fel înţelege că prizonier
„de război" nu este acelaşi lucru cu puşcăriaş.
Aşa s-a ajuns la acel efort psihoterapeutic desfăşurat
cu respectivii copii pentru a înţelege până la urmă că ero
ul lor, tatăl lor plecat la război, fotografiile pe care poa
te le-au primit, tata în uniformă, toate acestea devenise
ră în construcţiile lor mentale o persoană care îşi părăsise
familia. Mama era bucuroasă că nu era acasă. Nu era
chiar aşa, însă cum el ar fi putut să moară şi totuşi era
în viaţă, aceasta era foarte bucuroasă când putea spune:
18
Ce să le spunem copiilor
Françoise Doi to
„A, ştiţi, este prizonier". Şi atunci copilului i se părea că
mama lui înnebunise, se bucura că este prizonier! Prizo
nier ajunsese să aibă o valoare de seducţie.
Aşa a început delincventa celor mici, foarte frecventă
şi ea, însă nu noi ne ocupam de aceştia; pe noi ne intere
sa delincventa faţă de sine, adică lipsa de autocontrol,
pierderea nivelului necesar de autocontrol al propriului
corp, care reflectă un nivel de afectivitate în măsură să
asigure continenţa sfincteriană. Iar pierderea acesteia se
traduce la copil printr-un limbaj al lipsei de autocontrol.
Toate mamiferele sunt continente, absolut toate. In
continenţa urinară şi cea a materiilor fecale nu se mani
festă la mamifere decât în cazul unei leziuni neurologi
ce. Numai fiinţele umane, datorită limbajului şi sensului
sacru conferit relaţiilor lor cu părinţii, ajung să facă „pipi
în pat şi caca în chiloţi". Acest lucru nu are nicio legătu
ră cu mamiferul uman, care nu ar face pe el, cum spun
mamele, care ar fi continent dacă acest lucru nu ar fi de
venit o preocupare, dacă nu s-ar fi dat valoare unui anu
mit ritm pentru a fi pe placul mamei, căreia copilul îi ofe
ră astfel pipi şi caca atunci când le cere. Vacile şi taurii
nu le cer viţeilor şi viţicelor lor să facă pipi-caca când vor
aceştia. Din păcate, pentru a fi pe placul mamelor lor, co
piii reuşesc această performanţă înainte de termen, adi
că înainte de totala maturizare a sistemului lor nervos.
Pot să vă spun că un copil care nu mai face pe el
foarte de timpuriu poate deveni schizofrenie. Am cu
noscut un asemenea copil care, după ce a ieşit de la
maternitate, nu şi-a murdărit niciodată scutecele, nici
odată. A devenit schizofrenie: un copil care se născu
se pentru a deveni o fiinţă deosebită! Fiinţele cele mai
delicate, cele mai umanizabile ajung să umple acele
19
IMP 2 -uri, sunt copiii socotiţi arieraţi sau psihotici. Este
vorba despre copii deosebit de precoce, comparativ cu al
ţii, în planul afectivităţii şi sensibilităţii la relaţie şi care —
din cauza unei anumite decodări a limbajului dintre ei şi
părinţii ce nu înţeleg defel că au un copil inteligent sau din
cauza unor cuvinte auzite prea devreme, cuvinte în măsu
ră să devalorizeze relaţiile lor filiale sau sexul pe care îl au
(de pildă: disperarea părinţilor când află la naştere de ce
sex sunt aceştia) — sunt profund tulburaţi de faptul că nu
dau satisfacţie zeului sau zeiţei lor din timpul vieţii fetale:
părinţii care vorbesc în exterior, vocile auzite in utero înce
pând cu vârsta de patru luni, toate acestea îi cheamă să se
nască pentru a intra în relaţie cu ei.
Acest fapt reprezintă pentru mulţi o descoperire de
dată recentă. Pentru mine, este un lucru ştiut de foarte
multă vreme. Am fost o precursoare în acest domeniu şi
mă bucur foarte mult să constat că acum această înţele
gere se generalizează, deşi, pe vremea când lucram la
spital şi chiar şi după aceea, oamenii spuneau: „Este pu
ţin într-o ureche!" 3
Şi totuşi toţi puteau constata că aceşti copii, care avu
seseră deja probleme mai înainte, renăşteau într-un anu
me fel şi erau în stare să comunice, deşi intraseră deja în2
3
IMP: Institut Medico-Pedagogic.
F r a n ç o i s e Dolto a r e cu siguranţă dreptate să susţină că a fost o pre
cursoare în ceea ce priveşte importanţa acordată vieţii fetale. Bazându-se pe propria experienţă, a înaintat în această direcţie şi a socotit
că domeniul de investigaţie al psihanalizei poate fi extins, a c o r d â n d
importanţă lucrurilor legate de arhaicitatea intrauterină (a se vedea
cu titlu de exemplu L'Image inconsciente du corps [Imaginea inconştien
tă a corpului], Le Seuil, 1984, pp. 2 0 9 - 2 1 0 ) .
în vremea aceea, după cum singură mărturiseşte, Françoise Dolto îna
inta pe această cale cu riscul de a-şi atrage zâmbetele şi ironia celor
20
Françoise
Doit»
tr-o fază de închidere în ei înşişi, şi aceasta deoarece erau
nişte copii foarte precoci care simţeau nevoia să audă că
le este recunoscută inteligenţa, cu toate că încă nu erau
în măsură să vorbească, care simţeau nevoia să audă că
sunt recunoscuţi capabili să înţeleagă limbajul vorbit.
Prin urmare, dacă li se vorbea tocmai despre această su
ferinţă, copiii reuşeau să renască datorită relaţiei de la
subiect la subiect stabilită astfel cu ei.
Acest limbaj al refuzului de a se conforma ritmului
cerut de părinţi, sau doar de către mamă, se poate dove
di un limbaj salvator pentru subiect, însă acesta din
urmă este atunci lipsit de experienţele în măsură să con
struiască un viitor Eu articulat pe subiect.
care considerau toate aceste lucruri c a m bizare şi excentrice, inclusiv
probabil ale celor aflaţi în perimetrul analitic. C e e a ce nu a împiedi
cat-o însă să îşi continue activitatea, adunând cu atenţie toate datele
care îi puteau confirma ipoteza referitoare la importanţa subiectivă a
gestaţiei, în primul rând percepţiile fătului, importanţa modulaţiei vo
cilor auzite (cea a m a m e i şi a tatălui) etc. (A se v e d e a în acest sens
„Naissance" [„Naşterea"], in La Difficulté de vivre [Dificultatea de a trăi],
Gallimard, 1995, pp. 1 6 - 7 6 , p r e c u m şi La Cause des enfants [Cauza co
piilor], Laffont, 1985, partea întâi, cap. 5 şi partea a doua, cap. 5.)
Dincolo de toate acestea, este limpede că relaţia dintre m a m ă şi copi
lul pe c a r e îl poartă are pentru Françoise Dolto o valoare emblematică
cu totul specială, nu atât în sensul unei anumite idile fuzionale c a r e ar
avea loc, ci pentru că aceasta reprezintă începutul întemeierii oricărei
comunicări interumane, inclusiv în ceea ce priveşte efectele sale la ni
velul inconştientului. în acest sens şi în m o d paradoxal, relaţia cu fă
tul este un fel de model al oricărei relaţii interumane autentice, al ori
cărui tip de intersubiecrivitate, inclusiv arunci c â n d a c e a s t a se p o a t e
manifesta în plan verbal (a se vedea La Difficulté de vivre, op. cit., p. 50).
Este, prin urmare, deosebit de a m u z a n t să v e d e m că astăzi este recu
noscută, chiar şi în lumea medicală — c a r e a l t ă d a t ă o lua p e s t e pi
cior —, importanţa şi atenţia acordată experienţei prenatale, mergându-se p â n ă la dezvoltarea unei ramuri medicale specifice fătului. Pe
de altă parte, intuiţiile pe care le-a avut Françoise Dolto plecând de la
psihanaliză şi-au găsit între timp şi un alt spaţiu de confirmare, o altă
prelungire, prin introducerea haptonomiei (pre- şi périnatale).
Ce să le spunem copiilor
21
Deci toţi aceşti copii au început să invadeze cabine
tele medicale de la o zi la alta, deoarece mamele lor nu
înţelegeau defel ce se întâmpla cu ei, după cum nu în
ţelegea nimic nici medicul generalist care îi trimitea la
cabinetele de neuropsihiatrie, când de fapt menirea lui
era să stea de vorbă cu copilul. însă în acea perioadă
medicii generalişti şi pediatri nu cunoşteau aceste efec
te ale psihologiei, ale structurii etice în formare la un
copil, aceste fisuri, aceste traumatisme care, pentru a-i
permite să supravieţuiască, îl sileau să se întoarcă la în
ceputurile istoriei lui, la perioada când tatăl său nu
avea acel prestigiu. Pentru a putea rămâne sănătos, tre
buia să nu mai fie un băiat aflat la începutul vieţii sale
genitale. Prin urmare, nu-i rămânea decât să facă în
continuare pipi şi caca, să aibă un comportament per
turbat în zona bazinului. Era într-adevăr o suferinţă a
fiului, o suferinţă care nu se putea exprima în alt mod.
Mai trebuie să adaug că, după câteva zile, mama în
cepea să se mai liniştească cu privire la viaţa bărbatului
ei, mai ales când primea o scrisoare din care afla că aces
ta nu se plictisea — mă refer în special la acele stalag-uri,
în care problemele au durat mai puţin decât în oflag-uri
şi în care bărbaţii au fost acum puşi să lucreze la ferme 4 .
Ea îşi dădea imediat seama că bărbatul ei este într-o per
fectă stare de sănătate fizică şi morală şi începea să aibă
serioase bănuieli că acesta întreţine relaţii cu femei, ceea
ce corespundea adevărului, deci intra la idei, devenea
geloasă pe nemţoaice.
„Stalag" este termenul care desemna în timpul celui de-al Doilea Răz
boi Mondial lagărele germane în care erau internaţi prizonierii de răz
boi care nu erau ofiţeri, cel d e „Oflag" (de la Offizierlager) fiind folosit
pentru ofiţeri.
22
Ce să le spunem copiilor
Françoise- I ) i ) l t o
Copiii o auzeau când îi spunea vecinei ce mai face ta
tăl lor, cât de bine se simte acesta acolo, ce ţară grozavă
este Germania. Mulţi primeau scrisori de la aceşti tineri
prizonieri care spuneau: „Am prilejul să învăţ aici cum
se cultivă una, cum se cultivă alta". Este adevărat că, lu
crând la ferme, bărbaţii deschideau ochii şi urechile în
legătură cu politica nazistă deoarece, în special la înce
put, toţi aceşti oameni foarte organizaţi erau ceva ului
tor pentru ei. Mă refer la început; ulterior, când lucruri
le s-au deteriorat, situaţia s-a schimbat...
Pentru a înţelege această descumpănire ce acţiona
asupra somaticului copiilor, trebuie să înţelegem faptul
că orice act sau relatare despre un act cu referire la per
soana structurantă a copilului, adică tatăl sau mama
lui — persoană bicefală la început care, ulterior, devine
fiinţă umană ca bărbat sau femeie, altfel spus, primele
două imagini —, că tot ce se referă la acţiunile acestor
persoane, la spusele lor, la comportamentul lor, toate
acestea îl vor structura pe copil. Acest lucru nu este nici
negativ, nici pozitiv, ci este efectiv, este dinamic, vitalizant sau devitalizant.
Sensul pozitiv sau negativ va decurge din felul în
care va fi apreciată reacţia copilului. într-adevăr, dacă
mama ar felicita copilul pentru că începe iarăşi să facă
pipi în pat, şi nu i-ar face atâtea reproşuri, totul s-ar în
cheia în trei sau patru zile. Ar trebui felicitat pentru că
reacţionează la o veste tulburătoare pentru el, dar în
acelaşi timp ajutat să înţeleagă că este un lucru de va
loare, şi nu ceva devalorizant să fii prizonier în timpul
războiului, că tatăl lui nu este un netrebnic care e
pedepsit de lege pentru că a comis un delict. Nu era
prea uşor să faci aşa ceva, mai ales atunci când nici tu
t
23
nu prea credeai în această „glorificare" a prizonierilor
ca atare.
Trebuie să ştiţi că, chiar dacă în calitate de psihanalist
nu prea crezi că este un lucru de valoare să te duci să îţi
ucizi vecinul numai pentru că poartă o altă uniformă,
eşti obligat să-i spui copilului: „S-a supus îndatoririlor
faţă de patrie, dar apoi a fost prins pentru că nemţii erau
mai puternici, nu este vina lui, el este foarte curajos!", în
sfârşit, tot ce i se poate spune unui copil pentru a justi
fica faptul că tatăl lui nu a murit în luptă. Copilul ar fi
fost foarte mândru să primească o medalie dacă tatăl lui
ar fi căzut pe câmpul de luptă, deoarece unora dintre to
varăşii lui de joacă li s-a întâmplat aşa ceva. Şi ce s-au
mai lăudat cu asta! „Tatăl tău a ajuns prizonier, al meu
a căzut la datorie, ce zici de asta!" etc. Cel al cărui tată
căzuse la datorie era grozav, iar celălalt era un nimeni.
Iar un nimeni se poartă ca un nimeni, are un compor
tament punk faţă de el însuşi, face pe el, uită de el, se „ca5
cariseşte". Deoarece fenomenul punk înseamnă şi acest
lucru: să te faci remarcat, deoarece să te faci remarcat
este sfânt, altminteri, dacă eşti numai fiul sau fiica pă
rinţilor pe care îi ai, ţi-e ruşine de tine; deci se apasă pe
pedala bizareriei. Oamenii îi privesc şi spun: „Bieţii
copii", când, de fapt, aceştia încearcă să apere ce au ei
mai sfânt, spunând: „Uitaţi-vă la mine, sunt o caricatu
ră, dar nu-mi pasă de voi, şi am să ajung cineva". Aşa
speră ei, din fericire, căci nu ar putea trăi fără această
speranţă. Ei bine, moda punk, la patru ani, înseamnă să
faci pipi-caca pe tine.
5
C u r e n t al muzicii „ p o p " a p ă r u t în anii ' 7 0 . Françoise Dolto îl a d u c e
cu siguranţă aici în discuţie în sensul modei e x t r e m e şi p r o v o c a t o a r e
(părul colorat, hainele rupte etc.) c a r e a însoţit această mişcare.
24
Françoise Dolto
Spun toate astea pentru a vă ajuta să înţelegeţi că
evenimentele respective au fost trăite de toată lumea.
Acum vorbim despre copii, însă acelaşi lucru era valabil
şi pentru mame. Odată cu creşterea numărului de copii
care mergeau la consultaţii a sporit de la o zi la alta şi
numărul consultaţiilor ginecologice la care se prezentau
femeile care nu mai aveau ciclu. Deoarece nu mai aveau
raporturi sexuale, ele ştiau foarte bine că nu puteau fi în
sărcinate, şi totuşi, preocupate de sănătatea lor, se
duceau la medic pentru că nu mai aveau ciclu. De când?
De când ştiau că soţul lor este prizonier. Aşa se face că
îşi supuneau la penitenţă căile genitale. Femeia făcea o
regresie la perioada prepubertăţii, nu avea ciclu, deci nu
risca să îşi înşele soţul.
Iată ce fel de proces, cu totul inconştient, avea loc în
femeia respectivă: „Dacă nu am soţ, nu am dreptul să
am ciclu", fiindcă atunci când ai ciclu, eşti „fecundabilă". Iar teama cuibărită în trupul multor femei, teama
de dorinţa care le putea face să alunece în voia unei ten
taţii, provoca această frânare a vieţii genitale. Şi atunci,
aşa cum se întâmplă de multe ori când există o regre
sie ca urmare a negării unei suferinţe afective, se ajun
gea şi la o schimbare a dispoziţiei, astfel încât multe
dintre aceste femei, care până atunci aveau ciclu şi o
viaţă emoţională echilibrată atât cu vecinii, cât şi cu co
piii lor, deveneau dintr-odată foarte nervoase. Se cre
dea că acest lucru era cauzat de faptul că nu mai aveau
ciclu. Nu. Absenţa ciclului nu era decât unul dintre fe
nomene. Celălalt era frustrarea pe care o trăiau aceste
femei care nu mai aveau bărbat şi, în acelaşi timp, erau
tentate să aibă relaţii, cu atât mai mult cu cât mulţi băr
baţi (germani) băteau străzile, pieţele, magazinele, cu
t
Ce să le spunem copiilor
25
buzunarele doldora de bani, iar ele o duceau greu. Marguerite Duras a vorbit foarte bine în emisiunea lui Bernard Pivot despre aceste femei care colaborau cu nem
ţii în acea perioadă.
în ceea ce ne priveşte pe noi, medicii pediatri, în vre
mea aceea am avut ocazia să vedem toate aceste tulbu
rări în dezvoltarea afectivă a copiilor angrenaţi în con
flicte pe care se simţeau obligaţi să le treacă sub tăcere.
Ce avea mai multă valoare? Nu era preferabil ca mama
să se simtă bine, să existe un bărbat în casă, care să îi ţină
din scurt pe copii şi să le dea posibilitatea să devină buni
cetăţeni francezi? Prin urmare, neamţul venea doar la
prânz sau la cină, dar el avea, de altfel, un mare respect
pentru prizonierul de departe, al cărui loc îl lua pentru mo
ment în pat, deşi probabil ştia că în acelaşi timp, acolo în
Germania, prizonierul făcea acelaşi lucru cu consoarta lui!
Insă pentru copiii de şapte, zece sau unsprezece ani, care
aflau aceste lucruri şi care profitau, datorită ocupantului
de acasă, de unele avantaje materiale (hrană, diverse alte
bunuri), toate astea creau o asemenea confuzie în mintea
lor şi în morala lor, încât nu mai înţelegeau nimic dacă nu
se găsea nimeni care să le spună că este vorba despre o
problemă care îi priveşte pe oamenii mari, pe bărbaţii şi
pe femeile activi din punct de vedere genital, activi afec
tiv şi emoţional. Aceşti copii ar fi devenit delincvenţi, şi de
altfel de aceea erau aduşi să fie văzuţi de noi.
La început, problema lor era că făceau pipi în pat;
apoi, deveneau delincvenţi sau inadaptaţi din punct de
vedere şcolar. De fapt, a fi zero la şcoală echivalează cu
interdicţia de a te servi de propriile pulsiuni orale şi ana
le sublimate, cum spunem noi în jargonul nostru, adică
de a lua şi a da: a lua substanţe şi a restitui substanţe. Este
26
Françoise Dolto
Ce să le spunem copiilor
o problemă digestivă, o sublimare a metabolismului di
gestiv care are loc în mod simbolic la nivel mental şi care,
în principiu, se traduce la copil prin „reuşita şcolară".
Şcoala primară este o problemă digestivă. Din păca
te, căci începând de la vârsta de şapte, opt ani ar putea
deveni deja o problemă genitală, adică întâlnirea a două
spirite care zămislesc. Şi este un cu totul alt lucru să în
ghiţi şi apoi să restitui o temă, vomitată sau defecată,
toată plină de sublinieri cu roşu, cu verde, cu orice, ast
fel încât profesorul să fie mulţumit, ca atunci când, mic
fiind, faci un caca frumos pentru mămica.
Dar în cazul de faţă nu mai poate fi vorba despre aşa
ceva, nu mai poate fi vorba decât despre cunoştinţe, şi
nu despre cunoaştere. Cunoaşterea este de ordin geni
6
tal, în timp ce cunoştinţele sunt de ordin oral sau anal .
Iar unii copii care veneau la noi erau, prin structu
ra lor de plecare, făcuţi să ajungă la cunoaştere. Or, cum
nu puteau înţelege nimic din „cunoaşterea" mamei
lor — domnul german sau domnul de la etaj care ocu
pa într-un fel golul afectiv şi genital al mamei —, aceşti
copii nu puteau să ajungă la nivelul de cunoaştere nici
pentru rest. Aşa se face că ei rămâneau la nivelul diges
tiv şi eşuau începând cu clasa a şasea. Prin clasa a şa
sea sau a şaptea se înregistrează un eşec total dacă nu
se poate ajunge la nivelul plăcerii prin cunoaştere, dacă
6
Françoise Dolto foloseşte termenul de şcoală digestivă în sensul unui
m o d de predare care, într-un proces al logicii binare ( a d e v ă r a t / n e a
devărat), face apel exclusiv la pulsiunile orale sau anale, p u t â n d re
prezenta în felul acesta o veritabilă formă de înstrăinare pentru unii
copii. O dezvoltare a acestei critici p o a t e fi urmărită în La Difficulté de
vivre, op.cit., pp. 3 1 1 - 3 2 6 . A se vedea şi Séminaire de psychanalyse d'en
fants [Seminar de psilumaliză a copilului], t. I, Le Seuil, 1 9 8 2 , pp. 8 8 - 8 9 .
-
27
copilul trebuie să rămână la nivelul lui a înghiţi şi a re
stitui o temă cuiva care o aşteaptă, şi nu pentru plăce
rea de a cunoaşte şi de a face ceea ce poate în privinţa
lecţiilor şi a temelor. Deoarece importantă este cunoaş
terea pe care reuşeşte să o acumuleze în legătură cu o
disciplină care îl interesează şi pe care un învăţător sau
o învăţătoare îl ajută să o înţeleagă.
Toate aceste lucruri vi se pot părea subtile, însă aceas
ta este munca psihanaliştilor: atunci când unele fiinţe
umane riscă să se piardă şi, într-un fel sau altul, ajung la
noi, aşa procedăm, şi nu prin corectarea unui simptom.
Dacă ne propunem să corectăm pe cineva care face pipi
în pat sau prezintă encoprezis, ratăm totul, urmând ca la
optsprezece, douăzeci sau douăzeci şi unu de ani să apa
ră efectul, un limbaj care contrazice sau interzice ritmu
rile normale ale vieţii genitale.
De aceea, este important faptul că odată cu apariţia
masivă a acestor tulburări în Europa a funcţionat şi psih
analiza, în măsură să clarifice dinamica afectivităţii, di
namica vieţii simbolice a copiilor. Este extraordinar fap
tul că simultan cu dereglarea etică a întregii Europe a
existat acest remediu care permitea să se înţeleagă de
spre ce este vorba.
Aşa am reuşit să înţelegem efectele comunicării interpsihice care se produce, fie că ştim, fie că nu ştim acest
lucru, din ce în ce mai devreme, deja în timpul vieţii fetale, dar mai ales după naştere, între sugar şi anturajul
său, genitorii, precum şi fraţii şi surorile.
Despre această înţelegere este vorba aici, în special în
lucrurile pe care vi le voi spune în continuare. în primul
rând rolul cuvântului şi, chiar mai mult, al faptei. Pen
tru un copil, totul este semnificant la nivelul limbajului,
28
Françoise Dolto
toate lucrurile care se petrec în jurul lui şi pe care le ob
servă. Sunt lucruri la care el se gândeşte. Un copil se
gândeşte şi ascultă cu atât mai bine cu cât nu se uită la
persoana care vorbeşte. Este un aspect foarte important.
De aceea, când învăţătorii (învăţătoarele) le cer copiilor
să se uite la ei, pierd astfel 50% din atenţia copiilor. Pentru
noi, adulţii, lucrurile stau invers: nouă ne place să ne uităm
la persoana care vorbeşte. Pe când copilul, dacă are mâini
le ocupate, dacă frunzăreşte o carte, o revistă sau benzi de
senate sau dacă se joacă cu ceva, abia atunci ascultă cu ade
vărat, ascultă la modul incredibil, tot ce se petrece în jurul
lui. Atunci ascultă „în adevăr" şi memorizează.
Am putut astfel ajuta nenumăraţi învăţători care spu
neau: „E o nebunie, de ce nu ni se spun aceste lucruri?"
Copiii nu trebuie să se uite la învăţător şi, mai ales, ca să
poată asculta bine, trebuie să zumzăie tot timpul. Dacă
copiii nu zumzăie, dacă nu se joacă cu ceva, ei nu pot să
asculte. Dacă se joacă prea mult, îi vor deranja pe veci
nii care nu fac şi ei ceva, şi nici nu zumzăie.
Dacă unii dintre dumneavoastră se ocupă de surdo
muţi, ne pot spune ce zgomot mare este într-o clasă de
surzi. Am putut afla multe lucruri despre asta deoarece
ferestrele cabinetului meu dau înspre o şcoală de surdo
muţi din regiunea pariziană 7 . Mă uitam la ei în timpul
recreaţiei. Este foarte interesant să observi ce se petrece
acolo! Limbajul lor este extraordinar, cu atât mai mult cu
cât ei nu folosesc vorbirea, este la fel de extraordinar,
7
în afara acestei proximităţi cu cabinetul ei, Françoise Dollo evocă în
altă parte c u m a ajuns să colaboreze direct cu Institutul de surdomuţi
de pe strada Saint-Jacques. în legătură cu cercetările ei privitoare la
handicapul senzorial, a se vedea în special volumul Solitude [Singurntateal, Gallimard, 1994, p. 3 4 2 şi următoarele.
Ce să le spunem copiilor
29
însă într-un mod aparte. Iar vara, când ferestrele sunt
larg deschise, se aud numai strigăte! Pe de-o parte învă
ţătoarea urlă, iar ei nici nu o bagă în seamă. Aceşti copii
scot un sunet produs de glotă, pe care nu îl aud, şi fac
un zgomot infernal din picioare. Cu cât sunt mai atenţi,
cu atât fac mai mult zgomot.
In ceea ce ne priveşte pe noi, cei care auzim, nouă nu
ne place să lucrăm în zgomot multă vreme. între opt şi
nouă ani copiii se schimbă enorm!... Pe unii îi poţi ve
dea că îşi fac problemele cu căştile pe urechi. Părinţii nu
pot să înţeleagă: „Ce faci, nu mai asculta tămbălăul ăsta,
nu-ţi poţi face temele aşa". Dimpotrivă, asemenea copii
îşi pot face temele cu atât mai bine cu cât au tămbălăul
ăla în urechi. Nu toţi. Dar cei care fac aşa, ştiu de ce. Ei
se pot concentra deoarece, ceilalţi fiind ocupaţi, se simt
în siguranţă. Dacă, dimpotrivă, cei din jurul lor, de pe
stradă, de pildă, sau din camera alăturată le atrag aten
ţia cu ceva — „ce se întâmplă acolo?", surioara care se
joacă, cu care ai vrea să fii şi tu pentru că stă de vorbă cu
mama etc. —> vor fi atraşi de aceste lucruri personaliza
te, pe când tămbălăul impersonal le permite să se con
centreze foarte bine asupra a ceea ce fac.
Funcţia simbolică este atât de importantă pentru în
treaga şi buna funcţionare a fiinţei umane, încât din
această cauză vor apărea schizofrenicii şi psihoticii.
Veţi înţelege imediat de ce spun acest lucru.
Un copil care este prea mult complet singur, dacă este
una dintre acele fiinţe precoce cu o nevoie de comunica
re instalată foarte devreme, ei bine, va fi un copil a cărui
funcţie simbolică merge în gol; am putea spune că este
o metaforă a funcţiei digestive. Acest copil are nevoie de
elemente pentru percepţiile sale, însă nişte elemente care
30
Françoise Dolto
au un sens pentru altcineva în stare să înţeleagă aceleaşi
elemente perceptive. De pildă, un copil lăsat în leagănul
lui pe balcon sau în grădină se poate simţi foarte bine,
de ce nu? însă, în compensaţie, acest copil trebuie să aibă
parte şi de clipe de complicitate amuzată sau, dimpotri
vă, de momente în care se ceartă cu mama lui în cadrul
comunicării dintre ei. în caz contrar, ce se va întâmpla?
„Copilul nostru este foarte cuminte, nu ne deranjează
deloc." Aşa se face că acest copii este lăsat până la un an
în leagăn, am întâlnit asemenea situaţii. Nici măcar nu
plânge după biberon. Iar când i-1 dai, îl ia.
Copiii aceştia sunt atoateîncăpători, primesc orice, le
este indiferent. Ei trăiesc într-o viaţă imaginară ce nu mai
are nimic de-a face cu oamenii, limbajul lor este străin
de cuvintele omeneşti.
Dar dacă, de exemplu, deasupra lor trece o pasăre
care scoate un sunet deosebit chiar în clipa în care perdeluţa de la leagăn se mişcă în bătaia vântului, iar copi
lul simte în burtică o colică, o bolboroseală, întâlnirea
acestor trei percepţii va însemna că pasărea şi perdeluţa
reprezintă împreună limbajul burticii lui. Durerea din
acea parte a corpului, o mică colică trecătoare sunt semnificantul întâlnirii ţipătului păsării cu mişcarea perdeluţei în bătaia vântului; numeroase asemenea întâlniri
sincronice externe şi interne primesc astfel valoarea unor
semne de limbaj care au doar pentru ei sensul pe care îl
are vorbirea 8 .
8
Sub aspectul său aparent anecdotic sau accidental, această poveste adu
ce în prim-plan o idee majoră a lui Françoise Dolto privitoare la debu
tul psihozei sau autismului: atunci când o întâlnire simbolică, semnificantă, a putut să nu se producă. A se vedea şi Séminaire de psychanalyse
d'enfants, op.cit., 1.1, cap. 11 şi 12. Iar în privinţa termenului — şi temei —
#
Ce să le spunem copiilor
31
Şi dumneavoastră aţi avut de-a face cu asemenea co
pii compulsivi, care fac lucruri lipsite de sens, cum este
copilul la care mă gândesc acum, a cărui mamă lucra la
maşina de cusut veste, din zori şi până noaptea; piciorul
ei se mişcă într-un fel, roata maşinii în alt fel, iar vestele
se adună una după alta pe podeaua din faţa maşinii.
Sâmbăta se duc împreună la atelierul pentru care lucrea
ză mama, iar singurul bărbat pe care copilul (un băiat)
îl vede alături de mama lui este acest domn care o plă
teşte. Aşa îşi pot permite, de câte ori se întorc de la ate
lier, să cumpere o mică jucărie sau, cum se întâmplă în
ziua aceea, un desert mai deosebit.
Vă prezint acest caz pentru că este ieşit din comun,
iar datorită lui multe alte cazuri au putut fi înţelese cu
ajutorul psihanalizei 9 . Acest copil s-a vindecat. El a reu
şit să comunice ce făcea, de fapt, extraordinara lui inte
ligenţă care îi permitea să facă aceleaşi gesturi întreaga
zi. Despre ce era vorba în realitate? Am întâlnit-o la în
ceput pe mama lui şi am putut să stau de vorbă cu ea.
Copilul respectiv avea o inteligenţă superioară, cu
mult timp înainte de a merge la şcoală, de pe la optspre
zece luni. A început să meargă foarte devreme. Mama
trăia singură cu cel mic, iar acesta se adaptase foarte
9
ce desemnează o asemenea întâlnire, poate fi consultat în special textul
„ L a rencontre, la c o m m u n i o n interhumaine et le transfert dans la psy
chanalyse des psychotiques" [„întâlnirea, comuniunea interumană şi
transferul în psihanaliza psihoticilor"], in Le cas Dominique [Cazul Do
minique], Le Seuil, 1971, pp. 193-223.
Françoise Dolto revine şi mai departe la acest caz (pp. 3 1 - 3 2 ) , după ce
va formula în repetate rânduri învăţămintele teoretice deosebit de im
portante c a r e se p o t desprinde în u r m a analizei lui ( p p . 2 4 - 2 5 şi 2 9 ) .
Cazul acestui copil este tratat şi în Séminaire de psychanalyse d'enfants,
op.cit., 1.1, pp.152-153.
32
Françoise Dolto
bine, învăţase multe lucruri de la ea şi o ajuta la treburi
le casei.
Ea confecţiona veste şi era plătită la bucată. Cu cât lu
cra mai multe, cu atât aveau mai mulţi bani. La sfatul
vecinilor care îi spuneau: „Ştii, vecină, ar trebui să îl dai
la grădiniţă, stă prea mult numai cu dumneata, este cam
timid", 1-a trimis la grădiniţă pe la trei-patru ani. Dar
chiar înainte de acel moment, copilul aprindea aragazul,
punea masa, punea oala de supă pe foc, mergea să cum
pere pâine. Făcea toată treaba care ar fi revenit unui aju
tor în casă al mamei. Iar când îşi termina treburile prin
casă, copilul se aşeza într-un mic fotoliu şi se uita la
mama lui cum lucrează, ca şi la mormanul de veste care
se aduna pe jos, lângă maşina de cusut cu pedală. Din
când în când, ea ridica privirea, se uita la el şi îşi zâm
beau unul altuia. Iar el, ca o pisicuţă, se ducea la ea şi o
săruta, apoi venea şi se aşeza la loc. Aceasta era viaţa ce
lor două fiinţe până în clipa când 1-a dat la grădiniţă.
Când a ajuns acolo, a avut un comportament absolut
fobie. Se ascundea între fustele mamei lui, plângea şi nu
voia să mai meargă la grădiniţă. Educatoarea a fost în
ţelegătoare, drăguţă, aşa că acum se ascundea între fus
tele ei. Copilul transferase fusta învăţătoarei asupra fus
tei mamei, atâta tot. în timpul recreaţiilor, nu intra în
contact cu nimeni, îi era teamă de ceilalţi copii care dă
deau peste el. Pe bună dreptate, de altfel: era ca un lu
cru fără viaţă şi ei îl scuturau ca să trăiască. Şi noi facem
la fel cu un ceas stricat: îl scuturăm (şi nu îi face prea
bine). Cu un copil se întâmplă acelaşi lucru: când aces
ta plânge, noi îl scuturăm. Iar copiii fac ca şi noi: când
unul dintre ei nu se mişcă din loc, dau în el ca să vadă
dacă are vreo reacţie.
I
Ce să le spunem copiilor
33
Din păcate, Daniel era din ce în ce mai timid, se afla
în cuşca leilor 1 0 , dar nu putea să vorbească cu ei, deve
nise tot mai supus. Din moment ce aşa voia mama, se
ducea la grădiniţă, însă se topea văzând cu ochii, nu mai
era atent, devenise retardat, spuneau ceilalţi.
Aşa că a trebuit să stea acasă câteva luni. După care,
a fost internat într-un fel de instituţie specializată pen
tru inadaptaţi. Rezultatul: când l-am văzut prima dată
pe acest copil, care avea acum şapte ani, era deja un psihotic, total închis, cu un aer preocupat şi trist; nu mai era
tandru nici cu mama lui, se afla într-o altă lume: un as
tronaut mişcându-se la capătul unui fir, care ar fi conti
nuat să se învârtă aşa până ar fi murit de epuizare în ne
bunia lui.
Doar după ce mama a reuşit să povestească cum se
petreceau lucrurile şi stăteam de fiecare dată de vorbă şi
cu el, deşi părea că nu ascultă nimic, până la urmă am
putut înţelege că maşina de cusut era tatăl, că el se juca
de-a tata, făcând într-un fel: piciorul mamei, apoi în alt
fel: roata. în plus, mai imita într-un stil propriu şi zgo
motul maşinii de cusut. Aşa reuşea să fie tot timpul cu
mama lui, un băieţel pregătindu-se să devină stăpânul
mamei lui, maşină de cusut, adică, şi deopotrivă să îi
aducă bani. Un mim compulsiv, un du-te-vino (sus şi jos)
cu mâna stângă, adică piciorul mamei; apoi învârtitul
mâinii drepte, adică roata maşinii, iar zgomotul, atmo
sfera sonoră a meditaţiei sale îndrăgostite, şi toate aces
tea înainte de a merge la grădiniţă. Identificarea lui cu
acel obiect, maşina de cusut, i-a permis să îşi susţină
funcţia simbolică de virilizare.
Cf. Vechiul Testament, C a r t e a lui Daniel, VT, 14.
3 4
Françoise Dolto
Toate acestea intrau perfect în schema de dezvoltare a
structurii unui băiat care urmează să fie propriul lui şef,
apoi şeful altuia, în cazul de faţă, şef al mamei sale, dacă
nu există un rival care să ocupe locul şefului şi să-i spu
nă: „Când ai să ajungi ca mine, vei fi un adult, dar până
atunci poţi să înveţi de la mine cum trebuie să te porţi ca
să devii cel care o poate ţine lângă el pe soţia lui".
în ceea ce îl priveşte, acest copil învăţase cum trebuie
să se poarte de la maşina de cusut şi ajunsese să aibă un
comportament total aberant, şi deci psihotic, pentru tot res
tul vieţii lui în societate. Insă totul a putut fi reconstituit
pas cu pas. Şi a fost o adevărată explozie de bucurie când,
cu ajutorul retrăirii în şedinţă a primei copilării, şi-a regă
sit mama de când era mic; şi atunci, în mod foarte firesc,
s-a întors şi la etapa pipi-caca! A pierdut astfel tot ce de
prinsese când era foarte mic. După cum spunea mama lui:
„Nu mi-a dat multă bătaie de cap, nu mai făcea defel pe
el de la optsprezece luni. Fără niciun accident ulterior".
în acel moment şi-a regăsit adevărata lui fire, cea de
dinainte. Nu a durat mult, doar atât cât i-a trebuit să în
ţeleagă că reuşise să îl repare pe cel care pornise pe ca
lea unei identificări greşite. Era o eroare cu privire la
persoană: maşina de cusut nu era interlocutorul valabil,
un model de urmat, pentru a fi în siguranţă cu mama
lui şi pentru a fugi de această societate atât de pericu
loasă de piticuţi. Fiindcă acest copil se credea cu sigu
ranţă un adult, chiar dacă mic prin forma lui în spaţiu.
Iată un lucru foarte important: copilul nu ştie că este
un copil, el este o reflectare a persoanei care îi este inter
locutor. Şi îşi imaginează că este într-o activitate care îl
pune tot timpul în valoare şi care îi susţine mişcarea-devenire de creştere.
Ce să le spunem copiilor
35
Iată un alt exemplu care vă poate ajuta să înţelegeţi
mai bine, un exemplu cum aţi întâlnit cu toţii în viaţa de
fiecare zi: un copil de nici trei ani se uită la un film de
familie, în care el se joacă cu mingea împreună cu buni
cul lui; frăţiorul mai mic, care abia învaţă să meargă şi
este încă nesigur, stă în picioare, ţinându-se de genun
chii mamei lui, iar întreaga familie se află în jurul lor. Cel
mare spune: „A! Uite, eu ud florile şi (numele celui mic)
joacă mingea cu bunicul".
Şi atunci părinţii îl corectează: „Nu-i aşa, nici vorbă,
în poza asta tu joci mingea cu bunicul, este vară, iar un
chiul cutare udă florile cu furtunul cel mare". Vă daţi
seama ce valoare are pentru un băieţel de nici trei ani un
asemenea furtun mare pentru udat florile!
Iar tatăl adaugă: „O să ne mai uităm odată la film ca
să vezi mai bine", dar până să pună din nou filmul de la
capăt, băieţelul a şi ieşit din încăpere trântind uşa şi s-a
închis la el în cameră. A stat închis acolo timp de trei ore
şi nu a scos niciun cuvânt. După aceea, la cină, totul a
decurs normal, nimeni nu a mai vorbit despre film. Dar
de fiecare dată când familia se uita din nou la filmuleţ,
băieţelul ieşea din cameră, nu îl interesa.
Intr-o zi, pe când avea şase ani şi se uitau iarăşi la acel
film, băieţelul se apropie de mama lui şi îi spune: „Mai
ştii, mami, când eram mic, nu voiam să cred că sunt eu" 1 1 .
Este un exemplu frumos, iar lucrurile se întâmplă în
totdeauna aşa: copilul nu se ştie pe el.
Copilul despre c a r e este vorba aici se n u m e ş t e Jean şi este băiatul cel
m a r e al lui Françoise Dolto. în Les Chemins de l'éducation [Căile edu
caţiei], Gallimard, 1994, pp. 3 2 8 - 3 3 0 , servindu-se de aceeaşi aminti
re de familie, Françoise Dolto reflectează asupra educaţiei, mai pre
cis asupra riscurilor ce a p a r în dezvoltarea copilului dacă acesta se
înstrăinează în imaginea altcuiva c a r e îi este m e r e u d a t ca e x e m p l u .
36
Françoise Dolto
Aşa se întâmplă când copilul se priveşte în oglindă, el
vede un copilaş şi este încântat: în sfârşit, un copil în
această lume de adulţi are sentimentul că se află în parc.
Se îndreaptă către oglindă şi, evident, dă cu nasul în ea,
simte ceva rece. Această experienţă îl fascinează, mai ales
dacă mama lui este acolo şi îi spune că el este cel care face
să se vadă această imagine asemănătoare cu aceea a co
piilor din parc. De altfel, dacă îşi spune deja pe nume —
„Toto" sau chiar numele lui adevărat —> niciodată nu îl
va numi aşa pe cel din oglindă, ci îi va spune: „bebe".
Deci se îndreaptă către „bebe", şi nu către imaginea lui.
Iar dacă nu îi vom spune „eşti tu", ci „este imaginea ta,
iar alături este imaginea mea", îl învăţăm că ceea ce vede
este imaginea lui. Aşa începe să înveţe ce înseamnă ima
ginea din oglindă. Aceasta nu are nicio legătură cu cea
12
pe care şi-o construise despre el în relaţia cu ceilalţi .
Copiii sunt atât de şocaţi, de surprinşi, încât se simt
obligaţi să se privească. Şi ştiţi ce se întâmplă atunci?
Pentru a lupta împotriva angoasei, a straniei nelinişti,
copiii nu pot decât să facă grimase. Ei fac grimase în
oglindă — acestea fiind probabil la originea teatrului —
şi sunt deosebit de amuzaţi să descopere, atunci când
le fac, că există în limbaj (mimic) o forţă evocatoare care
ar putea fi exprimată prin cuvinte.
Limbajul acesta al feţei şi al comportamentului în
oglindă, care îl impresionează pe copil, acest voyeur al
12 Aceste lucruri trebuie înţelese ca o aluzie la imaginea inconştientă a
corpului, întotdeauna deosebită de imaginea speculară vizibilă, reflec
tată de oglindă. Despre această problemă, cf. Vimage inconsciente du
corps [Imaginea inconştientă a corpului!, op. cit., pp. 1 4 7 - 1 6 3 , ca şi L'en
fant du miroir [Copilul din oglindă], Françoise Dolto, Juan-David Nasio,
Rivages, 1987; Payot, 1992.
Ce să le spunem copiilor
37
propriei persoane, al propriei imagini, este un moment
extrem de important. Povestea lui Narcis ne vorbeşte
tocmai despre acest lucru. Dezgustat oarecum de nimfa
Echo, cea care repetă întruna vorbele lui, deşi el ar vrea
să audă lucruri noi, Narcis începe să îşi admire propriul
chip, înecându-se în iubirea pentru sine, în iubirea pen
tru chipul său care îl fascinează din apă 1 3 .
Din fericire, oglinda nu produce Narcişi automutilanţi
sau înzestraţi cu o forţă de automutilare totală a propriei
vieţi, aşa cum se întâmplă în povestea lui Narcis. Dar
acesta ar fi riscul dacă copilului nu i-ar răspunde nimeni,
dacă spuselor lui nu i-ar răspunde decât ecoul şi dacă
nu ar avea ca răspuns o întâlnire psihică valabilă pentru
psihicul lui, întâlnirea cu altcineva, un altcineva care îi
respectă fiinţa şi manifestă, exprimând-o, o dorinţă di
ferită.
lată aspectul cel mai important al limbajului care in
tervine între noi şi copil, oricât de mic sau de mare este
acesta: să îi spunem adevărul despre ceea ce simţim, ori
care ar fi acesta — adevărul, şi nu imaginarul.
Să luăm exemplul unei moaşe epuizate după două
zeci de naşteri, obosită şi tracasată când se află în faţa
unui nou-născut care plânge ceva mai mult decât un al
in textul mitului (Ovidiu, Metamorfoze, III, 3 3 9 - 5 1 0 ) , lucrurile stau
exact invers, Narcis fiind cel care dispreţuieşte iubirea nimfei E c h o şi
căruia oracolul îi va i m p u n e destinul care i-a a d u s celebritatea. D a r
nimic nu ne spune că ipoteza propusă de Françoise Dolto cu privire
la Narcis ar trebui socotită o simplă eroare. Avem de-a face în acest
c a z mai degrabă cu un exemplu al felului ei intuitiv, foarte personal,
de a propune o interpretare, un fel de analiză directă şi condensată a
u n o r fapte preluate din cele m a i diverse domenii, dincolo chiar de
practica strictă a psihanalizei. în legătură cu acest mit, cf. La cause des
adolescents [Cauza adolescenţilor], Laffont, 1988, pp. 3 1 - 3 2 .
38
Françoise Doi to
tul, probabil pentru că simte o anume angoasă. Dacă ea
spune ceva de genul: „Of, o să aveţi de furcă cu fetiţa
asta!", cuvintele rostite astfel îi vor marca, din neferici
re, şi pe mamă, şi pe copil. Acesta este marcat de vorbe
le auzite, însă nu vom avea întotdeauna mărturia mamei
pentru a şti ce s-a întâmplat. Are loc un act predicativ şi,
chiar mai mult, un fel de inducere a comportamentului
acestuia. Deoarece o moaşă este o persoană cu un rol ho
tărâtor: ea te-a adus pe lume; ea te-a ajutat să treci de pri
mul mare pericol din viaţă, şi anume riscul de a muri,
riscul de a muri la naştere, un proces la capătul căruia
descoperi un cu totul alt mod de viaţă, modul aerian.
Iată de ce moaşa este o persoană deosebit de importan
tă. Deci şi tot ce a spus ea este deosebit de important, iar
atitudinea ei de veridicitate salvatoare face ca şi vorbe
le pe care le rosteşte să fie ca o garanţie a vieţii. Doar aşa
putem înţelege rolul lor dinamizant, la modul pozitiv,
dar şi negativ, ca efect de sens. „Fetiţa asta o să vă dea
de furcă; o să fie insuportabilă, nu o să vă fie uşor să o
creşteţi", iată cuvintele pe care le-a auzit mama. Ei bine,
fetiţa va deveni aşa pentru a rămâne vie, deoarece aces
tea sunt cuvintele care au însoţit intrarea ei în viaţă, de
păşirea unui pericol, iar atoateştiutoarea (moaşa sau fel
cerul, prima persoană terţă prezentă) rosteşte, asemenea
unui oracol, adevărul.
Urmează analiza pe care o facem cu mama: de ce vor
bele acelei femei i s-au părut veridice? Şi trebuie să ajun
gem până la punctul în care se pune problema transferu
lui făcut de mamă asupra acelei femei care, deşi obosită,
s-a purtat frumos cu fetiţa, când aceasta a apărut. A avut
loc un transfer pozitiv sau ambivalent, dar mai curând
unul pozitiv, dinspre mamă, care a fost, trebuie să o re-
Ce să le spunem copiilor
39
cunoaştem, „eliberată" cu ajutorul acelei moaşe, ursitoa
re rea prin vorbele ei cauzată de oboseală, dar altminteri
corectă în ceea ce a avut de făcut, doar că a simţit nevo
ia să se răzbune puţin pentru că a muncit foarte mult în
ziua aceea. Şi s-a răzbunat pur şi simplu spunând: „Ei
bine, o să vedeţi, fetiţa o să vă dea de furcă!" Probabil că
dacă nu ar fi fost obosită, ar fi luat copilul, l-ar fi dat ma
mei şi totul s-ar fi liniştit. Cine ştie? De aceea trebuie să
ne întoarcem în timp până la faptele concrete, iar dacă
există umor în această relaţie iniţială, există mari şanse
ca fetiţa să nu fie obligată să ia drept „tată" vocea moa
şei; deoarece primul Celălalt împreună cu mama este ta
tăl (cel de-al treilea din scena procreaţiei).
Moaşa îl prelungeşte pe genitor; este un genitor sim
bolic al vieţii de relaţie, al primei relaţii triunghiulare.
Schema freudiană reprezintă un extraordinar sprijin pen
tru analiza pe care o facem cu copiii, atunci când înţele
gem că aceştia îl transferă pe Celălalt din relaţia cu
mama asupra primei voci aeriene pe care o aud, şi că ast
fel acea voce are o valoare hotărâtoare, profetică, în sen
sul că induce copilului un comportament, fiind pseudovocea tatălui atoateştiutor.
Aşa se întâmplă întotdeauna în basme: ursitoarele şi
zânele rostesc unele lucruri despre copil. Dar situaţia
continuă să existe şi astăzi, şi poate fi observată la une
le fiinţe deosebit de sensibile, persoane care au ajuns
marginale, care reprezintă o problemă şi care, din acest
motiv, merg la psihanalist sau la psihoterapeut, aceştia
din urmă încercând să facă din ele persoane suportabi
le pentru societate.
Şi trebuie să ne întoarcem înapoi până la acel punct
sacru şi să analizăm în ce măsură să nu fii suportabil
40
Françoise Dolto
este ceva sacru, deoarece să fii sacru înseamnă să ai un
tată şi să faci voia lui. Acest „tată" a fost poate moaşa-ursitoare de la început. Spusele ei vor trebui atunci
să se manifeste prin faptele copilului care îşi susţine
astfel realitatea existenţială, izvorâtă din această primă
relaţie triunghiulară de limbaj instituită la naşterea lui.
Astfel putem înţelege că totul este limbaj, iar limba
jul exprimat prin cuvinte este tot ce poate fi mai roditor,
mai germinator în inima şi în simbolica fiinţei umane
care se naşte. Aceasta nu se poate dezvolta într-un trup,
ca bărbat sau ca femeie, decât dacă intră în relaţie cu o
voce de bărbat sau de femeie, cu o altă voce care se ală
tură vocii mamei lui. Celălalt nu înseamnă în mod obli
gatoriu masculinul, ci întâlnirea semnificativă dintre el,
mama lui şi o a treia persoană.
Să luăm cazul unei femei însărcinate, aflată în do
liu — tatăl ei, de pildă, a murit în perioada în care ea era
însărcinată. Ei bine, copilul care se va naşte va purta me
reu o marcă a faptului că fiinţa cealaltă, rivală, este o fi
inţă dintr-o lume diferită de lumea noastră, iar acest lu
cru se va putea manifesta chiar şi prin neasumarea
realităţii propriului corp, prin refuzul de a trăi, trăind de
fapt pe jumătate „absent", ca urmare a identificării cu
numărul unu din gândurile mamei în ultimele luni de
sarcină.
Şi aceste lucruri sunt descoperite doar în cadrul
anamnezei cu părinţii.
Iată şi un alt exemplu, cel al unui copil mort înainte
de naştere. Mama este însărcinată şi aşteaptă un copil
care să îl înlocuiască pe cel mort, fiind totodată încă în
perioada de doliu, deci nelăsându-i copilului mort drep
tul de a fi mort. Avea chiar o vagă, dar pentru ea hotă-
Ce să le spunem copiilor
41
râtoare, speranţă că primul copil va renaşte, având ace
laşi sex, în cel de-al doilea copil pe care îl aştepta. Ceea
ce îl va marca extrem de profund pe acesta din urmă.
Mulţi copii pe care noi îi socotim psihotici sunt mar
caţi de evenimente emoţionale asemănătoare, situaţia rezolvându-se în momentul în care înţelegem care este ca
uza. Uneori, chiar ei sunt în măsură să ne dea asemenea
informaţii sau să mimeze ceva edificator în timpul şedin
ţei terapeutice, chiar fără să fie conştienţi de acest lucru.
îmi amintesc de un băieţel a cărui psihanaliză nu a pu
tut fi făcută decât la paisprezece ani. Se afla deja într-un
centru de zi de doi ani. Era un băiat inteligent, însă nu mai
rămăsese din el decât o caricatură umană: umbla peste tot
cu un sac mare plin cu taloane de cecuri. Cotrobăia prin
pubele, aduna hârtii de peste tot şi, atunci când avea oca
zia, chitanţe şi taloane de cecuri. Cunoştea foarte bine pu
belele magazinelor, ale comercianţilor, în care se aruncau
arhivele. Se plimba cu acest sac de pânză groasă, îl purta
cu el peste tot, şi la centrul de zi, şi în metrou. Nu putea
să trăiască fără această povară compusă din arhive ce con
ţineau poliţe şi cotoare de la vechi chitanţiere.
Era tolerat aşa cum era. La şcoală se descurca, nu era
prost. Dar era „ţicnit", altfel spus psihotic. La liceu nu
voiau să aibă un asemenea elev, cu atât mai mult cu cât
avea tot timpul un surâs hilar pe chip şi ţinea tot timpul
discursuri despre faliment. Venea cu zâmbetul lui pe
buze şi spunea: „Da, marea firmă cutare a dat astăzi fa
liment". Pe scurt, „un ţicnit", cum sunt atâţia alţii în cen
trele de zi. Este o lume umană extraordinară în care, luptându-se cu diversele lor funcţii simbolice, indivizii nu
reuşesc să se găsească şi alcătuiesc până la urmă un fan
tastic patchwork pentru cei care nu îi cunosc, dar există
42
Françoise Dolto
la ei un extraordinar respect al omului, cu atât mai fas
cinant cu cât fiecare este o lume în sine. însă este teribil
să-i vezi pe aceşti oameni care nu vor putea fi liberi şi
nu vor şti să-şi apere autonomia.
Cu toţii ne simţim răspunzători faţă de aceşti origi
nali dacă nu reuşim să îi ajutăm să păstreze doar ceea ce
vor din „ţicneala" lor, dar şi să ştie să se apere astfel în
cât să nu mai fie bătaia de joc a tuturor, să îşi poată până
la urmă câştiga pâinea, să poată rămâne liberi.
Din fericire, acest băiat a început să aibă tulburări de
comportament supărătoare. Până atunci, nu deranjase
pe nimeni, în afară de propria lui familie. Dar dintr-odată a început să le provoace verbal pe femei, făcând
tot felul de comentarii la adresa „ţâţicilor" acestora.
Când trecea o femeie, o întreba: „Cum sunt ţâţicile tale?
Ah, ce mi-ar plăcea să îţi văd ţâţicile!" Avea paisprezece
ani, iar vocea îi era în schimbare; pe stradă, auzindu-1,
oamenii îşi ziceau: „Cine mai e şi tipul ăsta?" Situaţia era
foarte neplăcută, mai ales că umbla peste tot cu sacul lui
şi afişa acea figură hilară. După un timp, a început chiar
să încerce să pună mâna, să atingă decolteul femeilor.
Atunci, cei de la centrul de zi s-au gândit la o psihotera
pie psihanalitică. Aşa se face că am ajuns să mă ocup de
el în cadrul unei cure ambulatorii, oarecum în afara cen
trului de zi.
Când am văzut apărând acea caricatură, i-am spus di
rect: „Tu ascunzi o întreagă poveste".
— Ha! Şi încă ce poveste! Dar prima persoană care s-a
prins sunteţi dumneavoastră! Şi dumneavoastră aveţi ţâţici?
— Sigur, toată lumea are, dar pentru că eu sunt pri
ma persoană care şi-a dat seama că toate astea ascund o
Ce să le spunem copiilor
43
poveste, am putea mai bine să vorbim despre ea decât
despre ţâţicile mele.
— Bine, dar atunci cum rămâne cu falimentul?
— Toată lumea dă într-un fel sau altul faliment tot
timpul. Să vorbim mai bine despre altceva astăzi.
— Ştiţi ce, mai bine aş face un desen, e cel mai clar.
— Chiar aşa, de ce nu?
Şi a început să deseneze într-o tăcere desăvârşită. Ni
meni nu bănuia atunci ce avea să dezvăluie acel desen
pe care am să vi-1 povestesc.
Se vedea o femeie însărcinată, cu o burtă uriaşă, şi fe
meia aceasta mergea pe o stradă. în spatele ei, plutind
prin aer, un soi de caracatiţă ce îşi lungea tentaculele că
tre burta femeii însărcinate. Era un desen în genul imagi
nilor de la benzile desenate, cam vulgar din punct de ve
dere estetic, însă foarte bine desenat. Aşa cum fac copiii
care scriu „copac", „casă" lângă obiectul pe care îl dese
nează, băiatul scrisese nume şi date lângă fiecare element
al desenului: „cutare" (femeia însărcinată), un prenume
care s-a dovedit a fi cel al mamei, „douăzeci şi cinci de
ani"; „cutare" (caracatiţa), „optsprezece ani", el având la
ora aceea cincisprezece ani. Şi apoi, casa „care dăduse fa
liment", numele directorului. Totul era populat „grăitor".
Atunci l-am întrebat: „Ce mai este şi asta?" şi, ca în
totdeauna în asemenea situaţii 1 4 , am adăugat: „Şi tu,
unde eşti tu?"
Nu mai trebuie să insistăm asupra importantei deosebite a desenului (şi
a modelajului) în cadrul tehnicii puse la punct de către Françoise Dolto
pentru terapia analitică destinată copiilor. O prezentare formală a aces
teia poate fi găsită în lucrarea Au jeu du désir [în voia dorinţei], Le Seuil,
1981, cap. 4, p. 69 şi urm. Françoise Dolto explică în altă parte cum i-a
fost sugerată folosirea desenului de către dna Morgenstern
44
Françoise Dolto
— Cum, e foarte clar, peste tot sunt eu!
— A, da!?
Şi îmi arată burta mamei. îmi spune: „sânii". Nu „ţâţiciîe": „sânii". (De fapt, peste „ţâţicile" mamei a dese
nat un sutien.) „Acolo sunt eu", îmi spune, arătându-mi
burta femeii.
„Dar ce este cu animalul ăla cu multe tentacule, care
pare o caracatiţă în spatele femeii şi are de gând să se re
peadă la burta ei, cine este?"
— Cea care nu voia ca eu să mă nasc.
— Cine este?
— Păi, o cheamă cutare (spune un alt prenume); nu
o cunoaşteţi?
— Nu.
— A dat faliment, iar apoi m-am născut eu. (A spus
deci un prenume de fată şi data de naştere, cu cinci sau
şase ani înainte de a se naşte el.)
îmi spun în sinea mea: ce e cu toată povestea asta?
Delirează! Şi îi propun: „Eşti de acord să mă întâlnesc cu
părinţii tăi? Nu înţeleg nimic din povestea asta care pare
să fie povestea vieţii tale... însă fiindcă încercăm să lu
crăm împreună ca să nu mai fii aşa de caraghios şi să îţi
poţi continua şcoala aici — pentru că dacă continui să
faci tot aşa pe stradă, poliţiştii o să te aresteze, fiindcă fe
meilor nu le place să fie dezbrăcate ca să vezi tu dacă au
(cf. Quelques pas sur le chemin de Françoise. Dolto [Câţiva paşi pe drumul
străbătut de Françoise Doltol, Le Seuil, 1 9 8 8 , p. 11 şi urm.). în ceea ce
priveşte posibilitatea de a-1 întreba pe copil, ca şi în cazul de rafa, în
legătură cu „unde ar putea fi el în acel desen", se pleacă de la ceea
este socotit drept o tendinţă către antropomorfism (cf. L'image incon
sciente du corps, op. cit., pp. 7 , 1 5 , 2 8 ) . Să reamintim, de asemenea, fap
tul că Françoise Dolto a condus ani la rând un seminar despre dese
nul copilului, un c u r s rămas încă inedit.
Ce să le spunem copiilor
45
ţâţicile acolo unde trebuie! — dacă vrei, am să mă întâl
nesc cu părinţii tăi".
— De acord!"
Aşa am aflat ceea ce mama nu povestise niciodată la
centrul de zi, şi anume faptul că într-adevăr pierduse pri
mul copil, cel al cărui prenume era purtat acum de cara
catiţa din desen, şi asta din cauza unei boli a copilăriei
pe când avea optsprezece luni, iar mama era la începu
tul unei a doua sarcini. Era în prima sau a doua lună de
sarcină când a pierdut-o pe prima fetiţă şi nu a ţinut de
fel doliu după ea, nu şi-a dat deloc seama de acest lucru.
Mi-a explicat: „Eram atât de împăcată că urma să vină
un alt copil, şi, închipuiţi-vă, a fost tot o fetiţă, parcă ar
fi fost replica celei dintâi. Mă consolasem de tot. Doar
soţul meu o mai plângea pe prima. îi spuneam: «De ce
nu eşti înţelegător, avem aşa un noroc că s-a născut cea
de-a doua». E curios, dar soţul meu o mai plânge şi
acum pe cea dintâi. Spre deosebire de mine. Dar cum de
ştie fiul meu cum a chemat-o? Nu înţeleg. Nu i-am spus
niciodată nimic despre ea".
— De pe mormânt, de la cimitir?
— A! da, poate.
In dosar, declarase că are doi copii: pe cea mare, cu
tare, şi pe el. Nu a pomenit nimic despre vreun copil
mort. însă când a fost însărcinată cu cel de-al treilea: „A
fost o surpriză extraordinară pentru mine, spune acum
mama. De îndată ce am aflat că sunt însărcinată, am în
ceput să mă simt în doliu după prima, nu mă mai gân
deam decât la acea primă fetiţă pe care mai înainte par
că o uitasem. Am stat atunci de vorbă cu soţul meu care
mi-a spus: «Ştii ce, eu simt că încep să mă vindec, poate
de asta — aşa cum se întâmplă uneori în cupluri —
46
Françoise Dolto
acum începi tu să suferi. Dar eu, ştii, chiar şi eu mă apro
pii de vindecare. Cutare (cea de-a doua fată) nu a înlo
cuit-o pe cea dintâi; pentru mine, fetiţa aceea mai exis
tă, dar nu mai sufăr ca la început. Ai să te vindeci şi tu»".
Cred că tatăl, în ceea ce îl priveşte, se consolase oare
cum la cea de-a treia sarcină, mai ales când a văzut că
este un băiat. Era foarte fericit să aibă un băiat, ca atâţia
taţi care au deja două fete.
Cel mic a fost deci purtat de mama lui în timp ce
aceasta îşi trăia doliul după prima fetiţă, acea necunos
cută şi nenumită în familie, şi pe care el o arăta acum ca
pe o caracatiţă neagră, gata să atace copilul; dar aceasta
a dat faliment din moment ce totuşi el se născuse. Aceas
ta era povestea băiatului, redată cu ajutorul desenului.
Iată un copil care ducea în spate toate astea încă de
la naştere. Deşi făcuse clasele primare fără probleme de
osebite, nu a mai fost primit ulterior din cauza ciudăţe
niilor lui, a faptului că se marginalizase. Apoi, odată cu
pubertatea, începuse problema cu „sânul" (sânul intern
şi sânii externi), şi era o problemă care avea legătură cu
mama lui care, cât timp a fost gravidă cu el, nu se gân
dise decât la prima ei fetiţă care murise. Trebuia proba
bil să fii mort, şi eventual fată, ca să fii iubit. Dar cum
să fii viu şi mort în acelaşi timp? Aşa au apărut acele
vechi chitanţe pentru datorii pe care le plimba cu el
peste tot, ca şi directorii care dădeau faliment. Falimen
tul, aşa cum povestea băiatul, voia să spună că moarta
dăduse faliment, din moment ce el rezistase în faţa for
ţelor morţii. în realitate, băiatul îşi trăia Oedipul. Se afla
în rivalitate cu acel Celălalt în raport cu mama, atât de
important pentru ea când îl purta în pântece: şi anume
fetiţa pentru care ea abia atunci făcea doliul.
Ce să le spunem copiilor
47
„Tatăl" nu este întotdeauna genitorul sau domnul îm
preună cu care trăieşte mama, ci persoana care ocupă
gândurile mamei în perioada sarcinii şi joacă rolul sim
bolic al celui de-al treilea, adică al tatălui în diada for
mată de mamă şi copil.
în cazul de faţă, cel de-al treilea a orientat dorinţa co
pilului către o dezvoltare total greşită în raport cu evo
luţia obişnuită a cuiva chemat să devină un individ res
ponsabil.
Iată întregul proces pe care îl avem de străbătut noi,
psihanaliştii: să decodăm un limbaj care a perturbat or
dinea dezvoltării limbaj-corp a copilului încă înainte ca
acesta să vorbească.
Atunci când avem de-a face cu copii care prezintă
perturbări precoce, totul trebuie început foarte devre
me. Trebuie să i se spună copilului drama trăită în tim
pul sarcinii. Iar din momentul în care i se spune copilu
lui, cu ajutorul cuvintelor, tot ce a putut să perturbe
relaţia dintre mamă şi el, sau dintre el şi el însuşi, reu
şim să prevenim o agravare a stării lui de neadaptare la
viaţă, iar uneori chiar să evităm intrarea în acea stare.
Totul se întâmplă ca şi cum am îndepărta un deochi,
antiviaţa pe care acesta o presupune şi care împiedică
pulsiunile de viaţă să domine pulsiunile de moarte la in
dividul respectiv. Asemenea unei monede care are două
feţe, cap şi pajură, tot aşa există şi în noi împlântată în
permanenţă o dorinţă de a ne întoarce la subiectul fără
corp de dinainte de a ne naşte, care nu este mortul, ci
presupusa formă invariantă de dinaintea vieţii.
Dar noi suntem în plină variantă împreună cu corpul
nostru, un corp care creşte până când ajunge să moară,
în fiecare zi există câte o modificare, şi totuşi funcţiile
Françoise Dolto
48
Ce să le spunem copiilor
sunt repetitive. Deci, mereu identice rămân nevoile, şi
acest lucru este mortificator pentru spiritul care doreşte.
Suntem în permanenţă prinşi între, pe de o parte, pulsiunile de nonviaţă, nişte pulsiuni de repetiţie — care
sunt numite în psihanaliză pulsiuni de moarte —, deo
potrivă pulsiuni de moarte ale individului şi pulsiuni de
moarte ale subiectului dorinţei, cel care ar prefera să nu
se fi născut, deoarece ar fi mai simplu; iar pe de altă par
te, pulsiunile de viaţă, cele care servesc conservării indi
15
vidului, pulsiuni ale dorinţei .
să satisfacă dorinţele, deoarece, de îndată ce sunt satis
făcute, dorinţele intră în categoria nevoilor care va tre
bui în consecinţă repetate cu o presiune din ce în ce mai
puternică, fiindcă nevoia este o obişnuinţă, iar obiş
nuinţa nu trezeşte interesul, ea este mortifica toare.
Iată ce mi-am propus să vă fac să înţelegeţi: faptul că
fiinţa umană este obligată să înainteze. Dacă nu înain
tează, stagnează, iar dacă stagnează multă vreme, înce
pe să dea înapoi. Face paşi îndărăt în propria ei istorie.
Regresează la forme libidinale trecute. Iar când acest tre
cut a fost traumatizant — de pildă o sarcină cu proble
me —, această regresie este periculoasă. Pentru a se evi
ta regresia, există o singură soluţie, aceea de a rosti, de
a exprima la modul reprezentativ această regresie ame
ninţătoare, deci de a vorbi. Din momentul în care s-a
vorbit, regresia devine imposibilă. Aşa trebuie înţeleasă
eficacitatea travaliului analitic, posibilitatea de a reme
mora materialul arhaic în cadrul curei, de a-1 trăi în ca
drul transferului şi a-1 putea astfel analiza.
Nevoia este repetitivă, în timp ce dorinţa este mereu
nouă. De aceea, în educaţie, trebuie să avem în vedere
să nu satisfacem toate dorinţele. însă subiectul trebuie
încurajat, şi nu descurajat sau criticat, să îşi exprime
prin cuvinte dorinţele. Nevoile, da, ele trebuie satisfă
cute; în schimb, dorinţele trebuie mereu rostite. Cuvân
tul, reprezentarea, desenul, pantomima, modelajul, toa
te acestea constituie cultura, literatura, sculptura,
muzica, pictura, desenul, dansul, toate sunt reprezen
tări ale dorinţei, şi nu experienţe trăite în relaţia de la
corp la corp cu Celălalt. Sunt reprezentări care permit
comunicarea propriilor dorinţe către un altul. Aşa se
explică de ce educaţia trebuie să susţină în permanen
ţă deschiderea dorinţei către ceva nou, şi în niciun caz
15
49
D u p ă c u m se vede, F r a n ç o i s e Dolto a preluat în întregime noţiunile
freudiene şi opoziţia dintre pulsiunile de m o a r t e şi pulsiunile de via
ţă. Cu toate acestea, le r e z e r v ă o elaborare proprie. Unele indicii în
acest sens pot fi găsite în L'image inconsciente du corps, op. cit., p. 5 2 ,
nota 1, d a r mai ales în Séminaire de psychanalyse d'enfants, op. cit., t. I,
c a p . 13, pp. 1 6 2 , 1 6 7 şi urm. De altfel, în cadrul seminarului pe c a r e
1-a condus la şcoala freudiană, Françoise Dolto a consacrat un an în
treg ( 1 9 7 0 - 1 9 7 1 ) problemei pulsiunilor de moarte, o contribuţie care
a r ă m a s inedită.
fi
Majoritatea psihoterapiilor care focalizează trecutul
ce trebuie retrăit, ca şi psihanaliza de altfel, deşi nu este
defel acelaşi lucru, au această conduită terapeutică.
într-adevăr, cei care fac apel la psihoterapie deoarece
suferă sunt conştienţi de cauzele stării prin care trec. De
obicei, aceştia vorbesc cu cei apropiaţi despre suferinţa
lor. Dar s-au şi obişnuit să sufere, sunt legaţi de această
suferinţă fără să îşi dea seama şi nu vor să renunţe la ea.
Pe de-o parte, ar vrea să scape de ea, pe de alta, nu,
fiindcă asta e situaţia: să trăieşti înseamnă să suferi. Dar
ce e prea mult e prea mult. Atunci apelează la terapie,
deoarece suferinţa pe care o trăiesc îi inhibă şi îi împie
dică să se dezvolte. Cum, din nefericire, ei se simt ata-
50
Françoise Dolto
şaţi de suferinţa lor, cura constă în efortul de a exprima
prin cuvinte toate lucrurile la care ţin, pentru a reuşi să
depăşească acele lucruri, să nu mai aibă nevoie de ele şi
să îşi poată împrospăta dorinţa, să o poată reorienta în
direcţia obţinerii unei satisfacţii, nu înspre suferinţă.
Acesta este o psihoterapie.
Psihanaliza este un demers mai complex, ea nu ur
măreşte vindecarea, nu urmăreşte să se ajungă la ceva
cunoscut. în cadrul psihanalizei este refăcută propria po
veste corp-inimă sau spirit-limbaj.
De exemplu, în cazul copilului psihotic cu maşina de
cusut, nu am avut de-a face cu o psihoterapie, ci cu o
psihanaliză. Cu ajutorul mamei, a putut fi reactualizată
povestea acestui copil începând cu momentul în care a
luat-o pe un drum lateral. Neexistând un tată, maşina de
cusut îndeplinea rolul terţului şi al celui care produce
bani pentru nevoi şi dorinţe, devenind substitutul tată
lui, acel Celălalt în raport cu mama. Acesta nu putea fi
domnul care o fura în fiecare sâmbătă pe mama lui, reducându-i plata pe motiv că o vestă nu avea butoniere
le cum trebuie, că o vestă era aşa, că o vestă era altfel.
Domnul cu pricina o chinuia, fiindcă ea se aştepta să
aibă o sumă, iar el inventa întotdeauna câte ceva: „Pu
teţi renunţa; dacă nu sunteţi de acord aşa, refuz întrea
ga comandă" etc. Deci copilul simţea tensiunea existen
tă între mama lui şi acel bărbat. Prin urmare, nu cu
acesta voia el să se identifice, se identifica cu ceea ce
mama lui iubea, ceea ce o ajuta să îşi câştige pâinea şi le
permitea amândurora să trăiască: maşina de cusut, prie
tena, un obiect, din păcate, dar care în ochii copilului era
vie, fiindcă se mişca tot timpul; acel ţăcănit continuu în
preajma mamei lui aducea viaţa în casa lor.
Ce să le spunem copiilor
51
Ne-am putut întoarce pe firul acestei poveşti şi am în
ţeles astfel partea sănătoasă pe care o avea acel copil,
care întotdeauna a fost sănătos, dar care şi-a ales greşit
16
Eul Ideal , şi anume maşina de cusut, acel Eu Ideal cu
care un băiat de valoarea lui trebuia să se identifice pen
tru a putea avea într-o zi alături de el o femeie de valoa
rea mamei sale.
Aceasta este o psihanaliză, în timp ce o psihoterapie
ar fi constat în a-1 distrage de la aceste lucruri, propunându-i să facă altceva, ocupându-1 altfel. însă atunci
când lucrurile sunt foarte profunde şi este ceva foarte
precoce — din timpul sarcinii sau al primilor ani de via
ţă — psihanaliza se dovedeşte obligatorie.
Dacă, dimpotrivă, este vorba despre o fiinţă umană
perfect sănătoasă — cu adevărat sociabilă, adică tristă
când există un motiv, veselă atunci când se joacă, care
are prieteni etc. —> dar care a fost traumatizată în urma
unui eveniment dramatic, dacă se cunoaşte perioada
când a intervenit acel eveniment şi se ştie că tot ce se află
înainte de acel moment a rămas construit, într-o aseme
nea situaţie nu este nevoie de psihanaliză. O psihotera
pie va fi suficientă deoarece, până la moartea tatălui sau
Se ştie că traducerea franceză pentru acel „Ichideal" freudian permi
te jocul şi a c c e n t u a r e a unei distincţii între Eul Ideal şi Idealul eului,
distincţie lansată în Franţa, în primul rând de L a g a c h e (a se v e d e a
J. Laplanche şi J. B. Pontalis, Vocabulaire de la psycltanaluse, PUF, p. 2 5 5
şi urm. [Vocabularul psihanalizei, coord. Vasile Dem. Zamfirescu, Humanitas, 1 9 9 4 ] ) . F r a n ç o i s e Dolto continuă tocmai a c e a s t ă orientare
arunci când foloseşte noţiunea de Eu Ideal. O notă care se regăseşte
în L'image inconsciente du corps, op. cit., p. 29, vine să precizeze aceas
tă concepţie. Alte referinţe la aceeaşi problematică pot fi găsite în Au
jeu du désir, op. cit., cap. 4, pp. 8 7 - 9 4 . A se vedea şi Apendicele din Le
cas Dominique, op. cit., p. 2 2 9 şi urm.
52
Françoise Dolto
a mamei, de pildă, care s-a petrecut când copilul avea
nouă sau zece ani, totul mergea foarte bine.
Sunt deci lucruri în jurul acestui eveniment care tre
buie „psihoterapizate", restul, adică tot ce se află înain
te, fiind sănătos, individul este construit pe teren sănă
tos, deci nu se impune întoarcerea la prima copilărie.
Acest lucru poate fi însă făcut. Toată lumea ar putea
să facă o psihanaliză, dar ea presupune un mare sacrifi
ciu de timp, de bani, precum şi blocarea unei mari can
tităţi de energie. O analiză consumă multă energie, chiar
dacă nu ne dăm seama de acest lucru. Iar pe de altă par
te, nici nu există suficienţi specialişti pentru a psihana
liza pe toată lumea! Se poate însă spune că pentru ma
joritatea copiilor care au probleme înainte de şase ani se
impune o psihanaliză, şi nu o psihoterapie, adică o în
toarcere în timp în povestea copilului, dacă se poate
până la dorinţa de a se întrupa, acolo unde se confundă
cu îmbrăţişarea părinţilor ca să se întrupeze. Există per
soane care se întorc până la acel moment. Cel mai ade
sea, este vorba despre copii care au fost mai degrabă de
presivi.
întoarcerea în timp poate ajunge până la momentul
naşterii sau la un incident care a avut loc la trei luni de
viaţă fetală, sau chiar în momentul concepţiei. De pildă,
dacă a fost ignorată conceperea lor în primele două sau
trei luni de viaţă intrauterină, există, în asemenea cazuri,
un fel de dorinţă de a se întoarce la această ignorare a
existenţei, pentru ei înşişi, la momentele când nu ştiau
că există; aceste persoane au momente de absenţă. Se în
tâmplă uneori ca,în timpul psihanalizei pe care o fac să
apară şi unii martori din copilăria lor care să le spună:
„Sigur că da, mama ta credea că are un fibrom, s-a dus
Ce să le spunem copiilor
53
la medic şi a aflat că este însărcinată! îţi închipui, avea
deja copii mari; însă era prea târziu ca să mai facă un
avort". Se mai întâmplă.
Şi aşa copilul a trăit bine, liniştit, nimeni nu bănuia că
este acolo.
Iar când, mai târziu, aceşti oameni au dificultăţi, ten
dinţa lor este să se întoarcă la acea privare de orice rela
ţie, chiar şi cu ei înşişi, ca nimeni să nu se ocupe de ei...
în acele momente, ei par complet abulici, au nevoie să
se eclipseze, să dispară pentru cei din jur, pentru prie
teni, iar aceştia le respectă retragerile care nu sunt nişte
refuzuri.
Sunt oameni a căror problemă datează din cea mai
timpurie perioadă a vieţii lor, şi ea este de competenţa
unei analize, nu este de competenţa unei psihoterapii.
O fiinţă umană este marcată de comunicările auten
tice pe care le-a avut cu partea conştientă şi cu incon
ştientul persoanelor care erau în jurul ei, în primul rând
cu mama, tatăl, ca şi cu primele persoane care au jucat
acel rol de Celălalt în raport cu mama.
Mă voi opri aici. Dacă nu m-aţi putut urmări cu uşu
rinţă, vom putea clarifica unele lucruri cu ajutorul unor
exemple sau răspunzând întrebărilor celor care doresc
să le formuleze, plecând de la cazuri concrete pe care le
întâlniţi fiecare în activitatea pe care o desfăşuraţi. Vom
ajunge probabil să le lămurim şi să înţelegem în ce fel
limbajul reuşeşte să acţioneze asupra unei fiinţe aflate
într-un anumit moment al dezvoltării ei, şi acest lucru
încă din clipa în care poate să audă. Acţiune înseamnă
aici susţinere dinamică şi stimulare a pulsiunilor de via
ţă, dar şi dinamică cu influenţă depresivă, în funcţie de
ceea ce aude şi înţelege acea fiinţă.
I
N CELE CE URMEAZĂ, FRANÇOISE DOLTO RĂSPUNDE
ÎNTREBĂRILOR CARE ÎI SUNT ADRESATE DE CĂTRE AUDI
TORIU.
ÎNTREBARE: Dacă dansul şi muzica sunt expresii ale dorin
ţei, iar dorinţa nu trebuie satisfăcută, înseamnă că nu trebuie
să îi punem pe copiii mici să facă dans?
F. D.: Este exact contrariul a ceea ce am spus eu. Eu
am susţinut că o dorinţă nu poate fi niciodată satisfă
cută fără ca în felul acesta să devină şi mai mare. Do
rinţa nu cunoaşte saţietatea dacă este veridică. Dacă
nu este autentică, ea încetează. Astfel, în cazul dansu
lui, copilul îşi găseşte satisfacţia făcând dans, dacă
dansul îl interesează. Dar dacă mama îşi satisface pro
pria dorinţă cu ajutorul copilului său, atunci, aşa este,
copilul este exploatat în mod abuziv de către mamă.
Dimpotrivă, dacă după ce i-aţi dat copilului posibili
tatea de a cunoaşte acest mijloc de exprimare care este
dansul, iar acesta continuă să iubească dansul, atunci
nu dumneavoastră îi satisfaceţi dorinţa, ci el încearcă
să şi-o satisfacă cu ajutorul unor persoane a căror me-
56
Françoise Dolto
serie este tocmai de a îndruma pe cineva să se expri
me prin dans.
Dansul este un limbaj, iar acest limbaj nu înseamnă
doar o satisfacţie resimţită de corp sau corp la corp. Este
o artă care transcende corpul.
Vă vorbeam despre satisfacţiile corpului pentru sine;
dacă vine direct, fără să fie urmarea unui lung efort,
această satisfacţie a corpului pentru sine este într-adevăr
rapid marcată de repetiţia caracteristică nevoii.
ÎNTREBARE: Precizaţi cu ajutorul unui exemplu ce înseam
nă să îi satisfacem unui copil nevoile, dar nu toate dorinţele.
F. D.: De pildă, un copil nu vrea să mănânce. In niciun
caz nu trebuie să mănânce; deoarece, dacă aceasta ar fi
o nevoie, ar mânca. Dacă nu vrea să mănânce, înseam
nă că nu are nevoie, este doar dorinţa dumneavoastră,
îi veţi spune: „Dacă nu ţi-e foame, foarte bine, când o
să-ţi fie foame, ai să mănânci". Mamele nu au de unde
să ştie când le este foame copiilor. Dar mai este ceva:
„Dacă ţi-e foame, mâna ta îţi va da să mănânci, nu mâna
mea, mâna mamei tale, ca şi cum tu nu ai putea singur".
Doar treptat putem ajunge să-1 ajutăm pe copil să de
prindă o autonomie în raport cu el însuşi, să se automaterneze, cum spun eu. Acest automaternaj începe foarte
devreme pentru un copil, încă înainte de mers, iar înce
putul înseamnă să ducă la gură toate lucrurile de care
are nevoie, fie pentru că îi este foame, fie pentru că vrea
să cunoască obiectul respectiv, ceea ce ţine, deopotrivă,
de nevoie şi de dorinţă.
Rolul nostru nu este de a ritma nevoile copilului, aşa
cum credem noi, ci de a fi în slujba ritmurilor lui, de a-i
da de mâncare atunci când îi este foame. Iar el va lua ce
va vrea din ce îi dăm noi, iar dacă nu vrea, trebuie să-i
Ce să le spunem copiilor
57
spunem: „Foarte bine". Este aberant să mănânci dacă
nu-ţi este foame: nu ne dăm seama ce facem. Putem spu
ne chiar că, la limită, este ceva „pervers" să mănânci fără
să-ţi fie foame. Un copil care este îndemnat să mănânce
când nu îi este foame este ca un copil încurajat către o
perversiune, ca să îi facă pe plac adultului.
Acelaşi lucru se poate spune şi despre problema continenţei copilului, a ceea ce numim „să nu mai facă pe
el". Să luăm exemplul unei fetiţe care are deja control, în
mod firesc, pe la cincisprezece luni, un caz precoce, dar
nu excepţional pentru o fetiţă, dat fiind faptul că pentru
ea nu există nicio legătură între plăcerea de a satisface
această nevoie şi pulsiunile sexuale; în timp ce la sexul
masculin lucrurile nu stau aşa: iată de ce băieţii au con
trol sfincterian mai târziu decât fetele.
Un băieţel are în medie şapte erecţii pe noapte, şi se
întâmplă ca în timpul acestor erecţii să simtă şi nevoia
să urineze, această situaţie fiind valabilă până la cel pu
ţin treizeci de luni, vârstă când penisul în erecţie nu mai
comunică cu vezica, ci cu veziculele seminale. Când au
între douăzeci şi una şi treizeci şi una de luni, la băieţi
se dezvoltă un organ fiziologic, astfel încât ei nu mai pot
urina când sunt în erecţie, aşa cum făceau de când s-au
născut. Prin acest organ va ieşi cândva sperma, însă până
atunci nu mai iese nimic, deşi până la acea vârstă, de fie
care dată când era în erecţie, băiatul avea libertatea plă
cerii de a urina.
Caracteristica masculină de a avea jet urinar atunci
când sexul este în erecţie are o importanţă fundamenta
lă; aşa se face că atât timp cât un băieţel este valorizat
dacă face pipi atunci când vrea mama — şi nu când vrea
el —, acesta va continua să facă pipi noaptea în pat deoa-
58
Françoise Dolto
rece, fiind noapte, nu este răspunzător de erecţiile lui.
Pentru că nu trebuie să facă pipi în pat, iar mama îi spu
ne că nu este nici frumos, nici bine să pună mâna pe sex,
deci să fie în erecţie, copilul este obligat să urineze,
oprindu-se la jumătatea erecţiei şi evitând astfel plăce
rea unei erecţii depline, complete. Supraeul veghează în
somn. Dacă are o erecţie completă şi rapidă, băiatul nu
poate urina; dar dacă este în semierecţie, mai poate uri
na încă o vreme, chiar dacă acest nou organ, care se nu
meşte veru montanum, este într-o anumită măsură per
turbat în fiziologia lui. Aşa cum laringele se dezvoltă mai
târziu (atunci când vocea se schimbă), şi acest veru mon
tanum se dezvoltă când copilul are între douăzeci şi opt
şi treizeci de luni. Din acel moment penisul în erecţie nu
mai poate urina, el trebuie să fie flasc pentru a îndeplini
această funcţie.
Deci, iată că lucrurile sunt diferite pentru băiat şi pen
tru fată. In general, ambii reuşesc să aibă control sfincterian în timpul nopţii la trei luni după ce au reuşit acest
lucru în timpul zilei. Dacă nu există o preocupare spe
cială, lucrurile se petrec în felul acesta. Continenţa prea
timpurie este un simptom de întârziere în dobândirea
autonomiei. Continenţa prea târzie este un simptom al
dorinţei insuficient diferenţiate de nevoi sau al unei în
târzieri sexuale a copilului.
Aşa cum am mai spus, fetele nu mai fac pe ele mult
mai devreme, deoarece în cazul lor nu există nicio legă
tură între plăcerea produsă de nevoie şi plăcerea produ
să de aşteptarea dorinţei, dorinţa penetrării de către un
făt-frumos (al cărei simbol sunt inelele). Ştiţi cântecul:
„Când fetele erau de măritat, fiul regelui pe-acolo a zbu
rat", iar după ce le face ochi dulci tuturor, o alege doar
Ce să le spunem copiilor
59
pe una. Ştiţi acest cântecel pe care fetele îl preferă dintre
toate. Este tipic pentru fetele care doresc, care aşteaptă
să fie penetrate cu privirea, cu un cuvânt de dragoste de
către cel pe care ele îl aleg. La fete, nu există nicio legă
tură între sex şi organele de evacuare a reziduurilor. O
legătură uşor patogenă şi perversă apare doar atunci
când acestora li se dă de înţeles că mamele îi „fac" pe co
pii, în felul acesta, ele îşi construiesc o schemă (neputând
să aibă alta) conform căreia nou-născuţii sunt un fel de
căcărează magică — de altfel, multe mame le spun copi
ilor lor „căcărează mea".
Există întotdeauna un moment pe care mama nu tre
buie să îl rateze pentru a le spune copiilor: „Eu te-am
adus pe lume, dar tu eşti copilul tatălui tău". O femeie
nu ar avea niciodată copii dacă un bărbat nu i-ar da
această posibilitate. Copilul se dezvoltă în corpul unei
femei, dar numai după ce a fost conceput de amândoi,
tatăl şi mama lui.
Nu este vorba de nicio mamă magică, după cum nu
există nici căcăreze magice. Sunt lucruri foarte importan
te care trebuie spuse, deoarece această imagine a tranzitu
lui digestiv pusă în slujba magiei naşterii — copilul ca un
caz particular de căcărează — a creat multe probleme fe
meilor până la actuala pregătire pentru naştere: destule fe
mei aveau o reprezentare greşită a „travaliului". Ele năş
teau „pe jos", după cum spuneau, deoarece expresia
„împingeţi, doamnă" era în contradicţie cu imaginea pe
care ele o aveau despre forma şi funcţionarea propriului
aparat genital. De când se practică pregătirea pentru naş
tere, lucrurile s-au schimbat, însă fetele ar trebui informa
te încă din copilărie în legătură cu anatomia lor funcţiona
lă, atât cea destinată plăcerii, cât şi cea destinată procreării.
60
Françoise Dolió
Aparatul genital al femeii este asemenea unui corn al
abundenţei, în sensul că în momentul când naşte, feme
ia îşi percepe corpul asemenea unui corn al abundenţei
care se deschide prin faţă. Dacă nu ar exista gravitaţia,
copilul s-ar naşte cu picioarele înainte. Dar când se naş
te, intrând în gravitaţie, el are tendinţa să cadă. în reali
tate, mişcarea este deopotrivă circulară: copilul care se
naşte face şi o mişcare de rotaţie în jurul axei sale atunci
când iese din corpul mamei lui.
Oricum ar sta lucrurile, acest mod de reprezentare di
gestivă a gestaţiei este o perturbare imaginară datorată,
în cazul fetelor, „pervertirii" din copilărie, în urma căre
ia, prin limbaj, acestea sunt lăsate să creadă într-o parturiţie partenogenetică a femeilor, în viitorul lor destin
de femei care ar putea forma societăţi fără bărbaţi.
In cazul băieţilor, la care aparatul genital este în strân
să legătură cu aparatul urinar, orice pierdere a ritmului
şi culpabilizare a funcţionării urinare vor afecta liberta
tea viitoare a genitalităţii. Nu aşa se face educaţia sexu
ală a unui băiat; scopul acesteia este pregătirea lui în res
pectul propriului sex, ca şi al celuilalt, pentru relaţia de
dragoste şi pentru relaţia prin care se urmăreşte contac
tul direct al corpurilor, plăcerea împărtăşită prin satisfa
cerea dorinţei, deci în niciun caz nu trebuie culpabilizată erecţia! Or, tocmai acest lucru se întâmplă atunci când
băieţelului i se spune, de îndată ce îşi pune mâna pe sex
sau se bâţâie: „Du-te şi fă pipi", deşi de cele mai multe
ori când se bâţâie sau pune mâna, de fapt, el are o erec
ţie şi este firesc şi „normal" să pună mâna ca să opreas
că erecţia. Este datoria lui sfântă de bărbătuş, din mo
mentul în care descoperă că are acest rol şi că erecţiile
nu sunt voluntare, dar că le poate totuşi influenţa în sen-
Ce să le spunem copiilor
61
sul opririi lor. Pentru că e limpede că atunci când eşti
ocupat cu altceva nu este plăcut să ai o erecţie, acest lu
cru te împiedică să îţi concentrezi atenţia.
Puteţi acum să înţelegeţi cât de importante sunt aceste
lucruri pentru viitorul copilului.
Am cunoscut cândva un medic în vârstă. Persoanele
cu care am mai stat de vorbă ştiu probabil această po
veste, deci mă voi repeta, însă sunt întâmplări care te
marchează când eşti tânăr medic pediatru, pe cale de a
deveni psihanalist, cum eram eu la vremea aceea.
Participam pe atunci la nişte ieşiri la vânătoare sau
la pescuit. Este o formă de distracţie apreciată de medici
care au astfel posibilitatea să iasă din cabinetele de con
sultaţii la sfârşit de săptămână. Printre ei se afla şi acest
medic în vârstă de nouăzeci şi doi de ani care fusese
cândva un vânător remarcabil şi îi plăcea să se alăture
asociaţiei noastre de vânătoare. Ştia că mă ocup de co
pii, aşa că într-o zi mi-a spus: „Pe vremea mea, nu prea
erau cazuri de copii care făceau pipi în pat, aşa cum am
început să întâlnesc după războiul din 1914. Era ceva
foarte rar". Eram destul de tânără la acea dată şi i-am
răspuns: „E interesant ce spuneţi. Credeam că întotdea
una a fost aşa şi că acest lucru este cauzat de faptul că
mamele îşi cresc copiii culpabilizându-i că nu au control
sfincterian cu mult timp înainte ca aceştia să aibă neuro
logic vorbind această capacitate".
— Ah! colega, este foarte interesant ce spui; trebuie
să îţi mărturisesc că nu prea am avut timp să mă ocup
de Freud şi de toate lucrurile astea, însă au fost foarte
multe cupluri tinere pe care am putut să le ajut!
Vorbea despre tulburările vieţii genitale, pe care le pu
nea în legătură cu tulburările de enurezis ale copilului; nu
62
Françoise Dolto
întâlnise niciodată atâtea cazuri înainte de 1914. „Pe atunci
erau câteva familii, puţine, susţinea el, ai căror băieţi fă
ceau pipi în pat până târziu. Dar îi cunoşteam pe acei oa
meni şi le puteam spune: «Nu vă faceţi nicio problemă; şi
tu ai fost la fel; tatăl tău mi-a spus că şi el a fost tot aşa.
Spune-i soţiei tale să aibă răbdare. Fiul tău este aşa, dar toţi
ai tăi au fost oameni normali; nu e vorba despre nicio boa
lă». Aşa se întâmplă şi cu acei copii care vorbesc mai târ
ziu sau merg mai târziu; cu toate acestea ei pot fi foarte în
demânatici şi pot ajunge acrobaţi, deşi au început mai
târziu decât alţii." Şi îşi continua aşa povestea cu voce tare.
în realitate, nu există vârste fixe pentru dezvoltare.
Dar copilului nu trebuie să i se ceară să aibă un anume
comportament înainte de a fi ajuns la ceea ce se cheamă
un început de interes pentru motricitate, pentru contro
lul sfincterian etc.
După care doctorul a adăugat următorul lucru foarte
interesant: „Aşa ceva a apărut după războiul din 1914,
la ţară, unde femeile au început să fie culpabilizate că
scutecele pe care le folosesc la copii nu sunt întotdeau
na bine uscate, şi asta pentru că li se spusese că unele co
lici — ceea ce se numea pe-atunci diareea verde, iar as
tăzi i se spune toxicoză şi era un agent de mortalitate
infantilă crescută la vremea aceea — puteau avea aceas
tă cauză. Li s-a explicat atunci mamelor că este foarte im
portant să pună copiilor scutece foarte bine uscate ca
aceştia să nu răcească la burtică, scutece fierte şi apoi căl
cate cu fierul foarte cald pentru antisepsie".
Aşa se face că femeile s-au culpabilizat: socoteau că
probabil era vina lor dacă le murea copilul de diaree.
Vorbeau între ele şi se străduiau să usuce cât mai bine
scutecele în încăperile mici în care stăteau. Dar cum să
Ce să le spunem copiilor
63
usuci rufele iarna, când nu ai decât o singură sobă, iar
locuinţa este foarte strâmtă?
Astăzi, situaţia este cu totul alta: scutecele sunt din ce
luloză şi se aruncă, deci nici nu mai trebuie să le speli. îna
inte, când femeile spălau scutecele, niciodată nu reuşeau
să le limpezească cum trebuie, nu toată lumea avea apă
curentă. Trebuia să o aduci de la fântână, iar în timpul ier
nii apa îngheţa. Era o mare bătaie de cap să asiguri o ase
menea igienă a scutecelor pentru copil. Deci mamele ur
măreau atent să prindă momentul dinainte ca acesta să
facă pipi sau caca, în aşa fel încât să nu îşi murdărească
lucrurile şi să se evite toate acele complicaţii care făceau
să planeze mereu o ameninţare: dacă nu îi pun lucruri us
cate sau bine spălate, o să facă eritem fesier, o să se infec
teze sau dacă scutecele nu sunt uscate cum trebuie, o să
facă acea diaree verde din cauza răcelii la burtică.
„Pe lângă toate acestea, a adăugat bătrânul medic, ma
mele au vrut să urmeze moda de la curtea Angliei — aşa
numea el înfăşarea sugarilor după moda englezească. Adi
că, în loc să fie paşi într-o pătură groasă de lână — cu avan
tajul că atunci când se udau, nu le era frig —, a apărut ideea
că este mai bine să li se lase picioruşele libere, să şi le miş
te în voie. Ceea ce este adevărat, dar asta presupunea şi ris
cul chiloţeilor din muşama, niciodată suficient de etanşi.
Copiii transpirau în ei, scutecele ude se răceau, iar ei aveau
colici etc." Deci, pentru acest bătrân confrate, aspectul prac
tic al schimbării scutecelor a fost determinant pentru ma
mele care au devenit mult mai atente şi s-au străduit să pre
vină toate riscurile legate de frig, de umiditate: dermatozele
fesiere, toate tipurile de diaree ale sugarului.
Şi a continuat, spunând: „Odinioară, copiii nu erau
defel crescuţi în ideea să nu mai facă pe ei înainte de a
64
Françoise Dolto
începe să meargă. Erau înfăşaţi în scutece şi apoi în pă
turi groase, iar uneori chiar atârnaţi de un cui în perete,
atunci când părinţii erau plecaţi, ca nu cumva pisica, câi
nele sau şobolanii să ajungă la ei cât timp părinţii se
aflau la câmp; şi era şi mult mai cald acolo sus, unde se
ridica toată căldura de la sobă".
înfăşat aşa şi agăţat de cuiul din perete, copilul în scu
tece nu risca nimic, era asemenea acelor bambini ai lui
Andrea della Robbia care pot fi văzuţi la spitalul Inocen
ţilor din Florenţa 1 7 . Copiii erau înfăşaţi aşa, cu păturile
de lână strânse în legături, iar când începeau să umble,
erau îmbrăcaţi cu o rochiţă dintr-un fel de pânză groasă
din lână sau bumbac, foarte călduroasă. Li se punea în
tâi o bluză mică, iar apoi această hăinuţă lungă care avea
un tiv mare, din care se lungea treptat. Cum partea de
sus a pieptului nu creşte odată cu copilul, aceste hăinu
ţe identice la băieţi şi la fete erau purtate până la patru
ani. Era unica lor îmbrăcăminte, spălată din când în
când. Pe dedesubt nu aveau nimic, aşa că îşi puteau face
toate nevoile! Pe jos era pământ bătut şi se găsea întot
deauna o bunicuţă care să adune tot ce lăsa după el acel
copil nevinovat. Nu era nicio problemă, iar copiii deve
neau continenţi în mod natural. Nimeni nu avea nicio
dată această grijă. Era în firea lucrurilor, asta e tot 1 8 .
17
18
Medalioanele care împodobesc spitalul Inocenţilor din Florenţa da
tează din 1463. Ele nu sunt create de Luca, aşa c u m se precizează în
transcrierea conferinţei, ci de nepotul acestuia, Andrea della Robbia
(1435-1525).
Françoise Dolto reia şi în altă parte problema felului în care erau tra
taţi şi educaţi copiii altădată, de pildă în La cause des enfants, op. cit.,
cap. 1, „ L e corps déguisé" [„Corpul deghizat"]. A se vedea şi discu
ţia pe care a avut-o pe canalul France Culture cu Philippe Ariès, publicată în La Difficulté de vivre, op. cit., p.433--452.
#
Ce să le spunem copiilor
65
Venea apoi vârsta când băieţii primeau pantaloni, iar
fetele, rochii. Nimeni nu îşi bătea capul pentru pipi şi
caca. Nu exista o asemenea problemă la ţară. Ea a apă
rut în momentul în care copiii au început să fie înfăşaţi
după moda englezească, cum spunea acel medic, modă
lansată de revistele pentru femei: „Cât sunt de drăguţi
în pantalonaşii lor scurţi, cu picioruşele goale, micuţii în
geraşi dolofani!" Nu se ştie de ce această modă s-a insta
lat începând cu 1900 în familiile înstărite, iar apoi, înce
tul cu încetul după războiul din 1914, chiar şi în familiile
de la ţară.
A mai avut loc o schimbare, este vorba despre ideea
de confort. în primul rând, podeaua: au apărut parche
tul şi linoleumul. De pe linoleum se putea strânge uşor,
nu rămânea ud; dar parchetul se murdărea, trebuia dat
din nou cu ceară; un asemenea accident pe parchetul dat
cu ceară îi dădea mare bătaie de cap mamei.
Se poate astfel observa felul în care un lucru, ceva
care venea dinspre viaţa practică, dinspre estetica locuin
ţei, şi în acelaşi timp dinspre însuşirea noţiunilor de igie
nă, urmată de descoperirile lui Pasteur, de accentul pus
pe rolul antisepsiei în lupta împotriva morbidităţii şi
mortalităţii infantile, felul în care toate acestea au făcut
din mame nişte fiinţe neliniştite şi preocupate de faptul
că cei mici se udă, se murdăresc, cu toate complicaţiile
cutanate sau generale care decurg de aici.
Din fericire, astăzi pericolul este mai mic deoarece exis
tă scutecele care pot fi aruncate. Şi totuşi suntem în con
tinuare educaţi în ideea că este bine ca un copil să aibă
control sfincterian cât mai devreme, lucru care nu a pre
ocupat pe nimeni timp de secole. Funcţionează încă un
limbaj în care apare ideea de „a face plăcere" mamei sau
66
Françoise Dolto
asistentelor maternale arunci când copilul face caca: „Aii!
nu a făcut pe el, ah, a mâncat bine!..." A mâncat, pur şi
simplu, nici bine, nici prost. Copilul mănâncă fără să se
murdărească atunci când, odată cu instalarea coordonării
motrice, este în stare să mănânce fără să împrăştie totul
în jurul farfuriei, dar nu este nici bine, nici mai puţin bine
că mănâncă. Fiecare mănâncă cât îi este foame. Uneori
mâncăm mult, alteori puţin, dar „bine", ce înseamnă? De
multe ori le auzim pe mame că întreabă: „A mâncat
«bine»?" Sau: „Nu «şi»-a mâncat iaurtul?" (Deoarece, evi
dent, este iaurtul „lui"...) „Nu «şi»-a mâncat friptura?"
Când, de fapt, a mâncat atât cât îi trebuia, asta e tot.
Există şi represaliile: „Dacă nu mănânci cutare lucru,
nu îţi fac nici eu cutare lucru". Este de neînchipuit tot târ
gul pe care îl fac mamele dând valoare cu V mare la tot
ceea ce copilul ingerează sau produce prin corpul său,
când de fapt importantă este dorinţa cu care copilul creea
ză pentru ceilalţi cu care comunică—însă fără servilism —
şi, mai ales, pentru propriile lui nevoi, în ritmul lui.
Vorbeam despre dans. Frumosul pentru ceilalţi are un
rol creator deosebit; iar tot efortul necesar pentru a rea
liza acest lucru este propriu fiinţei umane, reprezintă
creaţie în vederea socializării, atât pentru plăcerea pro
prie, cât şi a celorlalţi. Această plăcere este căutarea unui
limbaj prin intermediul dansului, este limbajul cinetic,
expresiv şi estetic.
La început, poate fi vorba despre o sugestie a mamei,
de ce nu? Ulterior însă, copilului îi poate plăcea sau nu.
Arabescurile pe care le înscrie în spaţiu cu propriul corp,
plăcerea de a se mişca într-un anume ritm, ca şi jocul cu
gravitaţia, toate acestea înseamnă dans. Şi tot ce rămâne
este o urmă în privire, ca şi emoţia spectatorului care s-a
Ce să le spunem copiilor
67
simţit în comuniune cu cel care se exprimă astfel. Pen
tru unii oameni, bucuria de a dansa este o mare fericire,
însă ea presupune eforturi imense. In cazul în care copi
lul nu are el însuşi această dorinţă, este şi periculos, şi
pervers să încercăm să i-o impunem.
Este greşit să i se ceară copilului să satisfacă dorinţa
mamei, dansând pentru ea. Este preferabil să danseze
pentru propria lui plăcere şi pentru cei de-o seamă cu el,
împreună cu cei a căror meseria constă în a-i învăţa pe toţi
cei care în societate au această chemare. însă copilul nu ar
trebui niciodată îndemnat să satisfacă dorinţa mamei.
Din păcate, tocmai aceasta este plăcerea lui cea mai
mare în perioada fuzională. însă nu este ceva care tre
buie să dureze. Aşa se explică faptul că unii copii refu
ză să mănânce, tocmai pentru că mama lor doreşte prea
tare ca ei să mănânce. Şi au dreptate. Dacă vor continua
să satisfacă dorinţa mamei lor, aceşti copii vor deveni
perverşi, deoarece dorinţa mamei trebuie satisfăcută de
către adultul pe care ea 1-a ales, şi nu de către copil.
Iar noi, mamele, trebuie să o recunoaştem, cam aşa
suntem: când am făcut ceva bun de mâncare, ne supă
răm şi ne simţim jignite dacă copilul nostru, sau chiar
iubitul nostru, nu vrea să mănânce şi nu ne spune cât
este de bun, aşa cum ne aşteptăm. Or, este foarte posi
bil ca în ziua aceea să nu îi fie foame şi, oricum, nu me
rită să îşi strice stomacul ca să ne facă plăcere! Un adult
poate spune aceste lucruri, după cum el poate şi să
arunce o parte din acea mâncare la gunoi, când nu ne
uităm, numai să nu o supere pe gospodină. Dar închipuiţi-vă un copil care a primit un sandvici cu unt şi
dulceaţă şi îl aruncă în casa scărilor — am întâlnit unul
care făcea aşa: portăreasa se plângea că le găseşte în
68
Françoise Dolto
puţul de la lift. Mama îi făcea o scenă teribilă dacă nu
îşi lua cele două sandviciuri cu dulceaţă pentru gusta
re. Or, lui nu îi era foame sau poate îi era foame, însă
nu voia să o satisfacă pe mama. Era treaba lui, nu era
o problemă de psihanaliză sau de psihoterapie. Şi to
tuşi aşa se manifesta el, era unul dintre „simptomele"
acestui copil considerat cu deficienţe de comportament!
De ce să i se facă în continuare sandviciuri unui ase
menea copil, în loc să i se spună: „Eşti deja destul de
mare, un băiat de opt ani îşi poate face singur sandviciurile?" Nu înţeleg de ce mama se simte obligată să i le facă
şi să i le dea.
Când am rostit această frază, am auzit exclamând:
„Şi soţul meu spune acelaşi lucru!... Dar atunci care e
rostul unei mame, dacă nu să aibă grijă de sănătatea co
piilor ei?" Pentru această mamă, era „bine" dacă fiul ei
mânca chiar fără să îi fie foame, pentru ca ea să „aibă
un rost".
Aş vrea să mai ilustrez tema despre care vorbim: sa
tisfacerea nevoii, însă nu întotdeauna a dorinţei. De
exemplu, un copil nu are nevoie de bomboane. Iar dacă
cere una, o face pentru plăcerea ca o persoană să se ocu
pe de el, să îi vorbească, să îi arate că este iubit. Este foar
te interesant să constatăm că dacă unui copil i se spune:
„Bine, sigur, cum ai vrea să fie bomboana? Să fie ro
şie?" — începe o discuţie de o jumătate de oră în care se
discută despre gustul bomboanei în funcţie de culoare,
dacă e roşie sau verde, se poate ajunge şi la desenarea
bomboanelor, iar copilul uită că, de fapt, voia să mănân
ce o bomboană. însă ce conversaţie reuşită a fost în legă
tură cu bomboanele! Ce bine s-au simţit împreună timp
de o jumătate de oră!
Ce să le spunem copiilor
69
Aşa se întâmplă de multe ori: copilul vine să ceară
ceva, vrea să capete ceva, vrea să vorbească despre acel
lucru; şi observaţi cât este de interesant să te plimbi cu
un copil prin faţa unei vitrine. Este o adevărată baie cul
turală să stai de vorbă cu el, să te joci de-a cadourile pe
care le puteţi oferi, dar şi ce dovadă de iubire!
Copilul va spune: „Ah, tare aş vrea să am camionul
ăla". Mama răspunde: „Nu, nu se poate, nu am bani". Şi
repede, repede, să plece de-acolo: nu vrea să îl tenteze,
când de fapt, să trăim înseamnă să punem cuvinte peste
lucrurile care ne tentează şi să vorbim despre ele.
— îţi place camionul ăla?
— Oh, da.
— Ce-ţi place la el?
— Are roţile roşii.
— Da, nu e rău, dar roţile roşii pot şi să nu meargă.
Un camion nu este o poză, el trebuie să meargă. Hai să
intrăm în magazin, să pui mâna pe el; astăzi doar ne ui
tăm la el, nu am bani să îl cumpăr.
— Ba da, ba da, ba da!
— Nu pot, ţi-am spus; dacă nu vrei, nu intrăm nici
măcar să îl vedem de aproape şi să punem mâna pe el.
— Ba da, ba da...
Atunci când copilul înţelege că mama lui este ho
tărâtă: „Nu se poate, dar o să vorbim despre acest lu
cru" e t c , se linişteşte. El are nevoie să comunice în
legătură cu dorinţa de a avea camionul, în legătură
cu această speranţă şi este foarte grav dacă mama îi
devalorizează respectiva dorinţă. Dorinţa unui copil
trebuie întotdeauna justificată, întotdeauna. „Nu ţi
se poate îndeplini, dar ai tot dreptul să-ţi doreşti acel
lucru."
70
Françoise Dolto
De când lumea este lume, există tot felul de nebuni
care vor luna, dar dacă nu ar fi existat nebuni care să
vrea să ajungă pe lună, oamenii nu ar fi ajuns niciodată
19
acolo . Unii dintre aceştia au plătit foarte scump, une
ori cu o descendenţă schizofrenă, faptul că au fost sa
vanţi sau că au avut o dorinţă în slujba societăţii, de pil
dă Pierre de Coubertin 2 0 .
Acest om înţelesese că societatea oamenilor urbani
zaţi avea absolută nevoie să înfiinţeze stadioane pentru
a le permite celor cu meserii de oraş să aibă duminica
supapa sportului. A vrut să creeze stadioane şi să pro
pună sportul ca Eu Ideal. Este amuzant când te uiţi la fo
tografiile din vremea aceea. Se vorbea despre acei atleţi
care au avut într-adevăr rolul de Eu Ideal în dezvoltarea
copiilor. Astfel specia s-a „ridicat" foarte mult, deoarece
locuitorii oraşelor ajunseseră să nu se mai deplaseze, să
nu se mai mişte. Iar sportul era ceva revoluţionar!
Insă pentru familia lui Pierre de Coubertin toate aces
tea erau o ruşine; dorinţa lui de a aduce sportul în
prim-plan era dispreţuită şi toată lumea îi întorcea spa
tele. Era complet nebun! Şi copiii, şi soţia lui se ruşinau
cu el. „Mai cheltuieşte şi bani pentru asta!" Şi totuşi în
treaga lui viaţă va fi consacrată reabilitării sportului în
în legătură cu aceeaşi t e m ă a potenţialului imaginativ şi a dorinţei
creatoare care îl face pe om să transgreseze posibilul, astfel încât să se
întâmple imposibilul, cf. Les chemins de l'éducation, op. cit., pp. 3 5 3 - 3 5 4
şi în Solitude, op. cit., capitolul „Sciences et techniques de l'homme:
éloge de l'imaginaire" [„Ştiinţele şi tehnicile omului: elogiul imagina
rului"], pp. 2 5 5 - 2 6 4 .
Pierre d e Coubertin ( 1 8 6 3 - 1 9 3 7 ) este cunoscut în primul rând drept
creatorul Jocurilor Olimpice moderne, a căror p r i m ă ediţie a avut loc
la Atena în 1 8 9 6 . Pe de altă parte, principala sa contribuţie a fost în
domeniul reformării educaţiei.
Ce să le spunem copiilor
71
(•( I ucaţia francezilor. La care se adaugă pasiunea cu care
s-a dedicat relansării Jocurilor Olimpice în ţările europe
ne. Toate acestea l-au ruinat, nemaivorbind de faptul că
a fost şi greşit judecat.
întotdeauna plăteşti scump când eşti însufleţit de o
dorinţă care nu întruneşte consensul, chiar dacă aceas
ta va aduce servicii societăţii. Există asemenea fiinţe în
sufleţite de o dorinţă benefică pentru toţi ceilalţi, şi nu
menită să le satisfacă la modul ombilical propria lor do
rinţă. Nu este vorba despre o plăcere masturbatorie. Cu
toate acestea, lumea îşi bate joc de ideile lor, uneori le
condamnă (Galilei), deşi ele se gândesc cu adevărat la
ceilalţi...
Spre deosebire de nevoi, dorinţele pot fi rostite şi sa
tisfăcute la modul imaginar. Nevoile sunt necesare pen
tru supravieţuire, pentru sănătate, pentru corp. Nu mă
refer numai la nevoile care aduc ceva: a mânca corespun
de nevoii de a lua; dar există şi nevoia de a face, adică
de a îndepărta urina sau excrementele, ca şi nevoia de a
îndepărta murdăria prin spălat. Copiii simt foarte bine
acest lucru şi, chiar dacă nu sunt obligaţi să se spele, vor
fi întotdeauna curaţi dacă li se dă acest exemplu când
sunt mici. Există destui copii care se cam tem de apa
rece, însă dacă au ocazia să vadă la adulţii din jurul lor
cât este de plăcut să fii curat, vor dori şi ei să facă ace
laşi lucru, este ceva normal la un copil: acesta va reuşi
să facă singur tot ce îl valorizează în propriii săi ochi şi
îl face să fie la fel de plăcut ca şi toate acele persoane care
îi plac lui. Ce deosebire faţă de acele mame care îi spun
copilului: „Haide, dă-mi guriţa, dă-mi asta, dă-mi aialaltă" sau îşi udă degetele cu salivă ca să îl şteargă pe co
pil pe faţă. Este groaznic când vezi aşa ceva. La fel ca
72
Françoise Dolto
acei oameni care nu-i pot lăsa în pace pe ceilalţi şi se re
ped să stoarcă un coş când îl văd pe faţa celui de-alături!
Este vorba despre nevroză, o nevroză care datează
din copilărie. Nu ai voie să te simţi bine şi să te murdă
reşti. Deşi este suficient să te speli odată seara când
ajungi acasă. Nu e nevoie să ţi se spună de fiecare dată:
„Oh, uite în ce hal eşti! Oh, uite cum îţi stă părul!" etc.
Este îngrozitor. Ca şi cum fiinţa umană ar consta în fe
lul cum arată! Când, de fapt, important este felul viu în
care trăieşti, bucuria de a trăi, de a comunica, acestea
sunt valorile pe care trebuie să le transmitem copiilor
noştri, şi nu felul cum arătăm.
Altminteri, avem de-a face cu dorinţa mamei de a
avea un copil „păpuşică", impecabil tot timpul, ca şi cum
ar fi scos din cutie, în loc să aibă un copil viu. Ei bine,
este greşit să i se ceară copilului să satisfacă dorinţa unei
asemenea mame... Deci trebuie să îi învăţăm pe copiii
noştri să aibă curajul de a-şi „înţărca" mama, de a nu sa
tisface dorinţa părinţilor lor, atunci când este vorba de
spre lucruri fără nicio valoare morală.
Am să vă dau un exemplu.
Aţi auzit vorbindu-se despre centrul numit La Maison
Verte, centrul acela unde ne ocupăm de copiii foarte
mici 2 1 . Acum, după ce au înţeles, nu le mai spunem de
fel mamelor care îşi aduc copiii acolo să nu îi ia în patul
lor. Copiii înzestraţi şi precoce îşi doresc să meargă în pa
tul părinţilor pe la paisprezece luni; cei mai puţin
21
A se vedea mai departe, p. 85 şi următoarele. La Maison Verte este un
spaţiu destinat socializării copiilor, care a fost înfiinţat din iniţiativa
lui F r a n ç o i s e Dolto în 1 9 7 9 , la Paris, în arondismentul XV. în a c e s t
sens, se p o a t e citi în special La cause des enfants, op. cit., partea a IV-a,
cap. 4, „ N o u s irons à la Maison Verte" [„Vom m e r g e la C a s a Verde"].
Ce să le spunem copiilor
73
precoce, pe la optsprezece luni. Pe la această vârstă, co
piii îşi doresc să se întoarcă în timpul somnului la viaţa
fetală, între tata şi mama, ca să nu mai simtă singurăta
tea unei fiinţe care ştie că este o fată în devenire sau un
băiat în devenire şi cere astfel să fie împlinit de o altă fi
inţă. Cum să dorm singur în patul meu, lipsit de prezen
ţa mamei şi a tatălui, când ei sunt împreună... şi de ce să
nu mă duc şi eu?
Ei bine, nu le mai spunem niciodată părinţilor care se
plâng de acest lucru să nu îşi ia copilul la ei în pat. în
schimb, stăm de vorbă cu copilul: „Fii atent, până când
vrei să o mai laşi pe mama ta să creadă că încă mai eşti
bebeluşul ei, când poate ea vrea să aibă un alt bebe, dar
nu au destui bani şi tatăl tău nu-i poate încă da tot ce îi
trebuie ca să mai facă unul?" Ascultând aceste lucruri,
copilul cade pe gânduri, iar mama întreabă: „Credeţi că
poate înţelege? — Evident: copilul simte că aveţi nevo
ie de un copil şi încearcă să satisfacă această nevoie fă
când şi pe adultul, şi pe copilul mic".
Putem spune astăzi că această nevoie de a avea co
pil reprezintă una dintre marile suferinţe inconştiente
ale femeilor — o suferinţă ce devine uneori conştien
tă, dar cel mai adesea rămâne inconştientă. Corpul lor
are nevoie de copil şi uneori au chiar şi dorinţa de a
avea copil. Ei bine, atunci când copilul ajunge la pai
sprezece, cincisprezece, optsprezece luni, dacă nu ar
exista mijloace anticoncepţionale, femeile ar avea din
nou un copil; însă greutăţile vieţii se opun acestei do
rinţe sau acestei nevoi.
Odinioară, când mortalitatea infantilă atingea cifre
record, din opt copii trăiau doar trei sau patru, uneori
şi mai puţin. Mulţi părinţi de astăzi pot spune: „Am fi
74
Françoise Dolto
şase fraţi dacă mama nu ar fi pierdut cinci copii. Doar
eu trăiesc". La începutul secolului, şi chiar până prin
1930, mortalitatea infantilă atingea cifre record la ţară,
dar uneori şi la oraş. O scădere a acesteia a început să
se facă simţită, şi aceasta încă de la naştere, odată cu
introducerea preceptelor de igienă, a vaccinărilor şi a
antibioticelor. înainte, multe femei mureau la naştere.
Acest lucru se întâmplă mult mai rar acum. Aşa se ex
plică şi faptul că în zilele noastre le este mult mai pu
ţin teamă să nască. Corpul lor nu mai resimte aceeaşi
teamă, deci şi ele sunt mai sigure. Dacă ar putea, mul
te femei ar avea mult mai mulţi copii decât au până la
urmă, iar copiii lor simt acest lucru. Femeia despre care
am vorbit are nevoie de un copil mic, dar are nevoie şi
de bărbatul ei.
Iar copilul, care nu ştie încă cine este, nu ştie dacă este
fată sau băiat, tocmai când se apropie momentul să ştie
acest lucru ar vrea să se întoarcă în patul părinţilor pen
tru a uita că acest moment se apropie, pentru a nega ceea
ce noi numim castrarea primară 2 2 , adică faptul că un co
pil nu poate fi decât de un sex şi că nu se poate dezvol
ta atunci când este fată, ca tatăl, şi atunci când este bă
iat, ca mama, ci trebuie cu adevărat să o apuce în direcţia
identificării cu adultul de acelaşi sex cu sexul aparent al
corpului său, cu propriile organe genitale.
Noţiune specifică creată de Françoise Dolto pentru a răspunde nevoii
pe care o resimte la un moment dat subiectul copil de a nu fi decât de
un singur sex, deci de a nu avea atributele si prerogativele celuilalt sex.
Elaborarea acestei noţiuni de către Françoise Dolto datează din perioa
da redactării tezei sale (1939) Psycltanahjse et Pédiatrie [Psihanaliză şi pe
diatrie], Le Seuil, 1971. Ea este, de asemenea, tratată în anexa la volumul
Le Cas Dominique, op. cit., pp. 232-236. Françoise Dolto o reia şi o prezin
tă pe larg şi în L'image inconsciente du corps, op. cit., pp. 159,161 şi 164-185.
Ce să le spunem copiilor
75
Ceea ce este aparent la nivelul corpului este foarte
important, deoarece ştiţi că există sindroame în care,
corpul aparent fiind feminin, ovarele nu sunt ovare, ci
testicule. Ei bine, personalitatea este structurată de cor
pul aparent. Sunt sindroame extrem de rare din punct
de vedere biologic, însă corpul aparent dă tonul struc
turării copilului după imaginea adulţilor, valoroşi în
ochii lui şi, în plus, cu un corp în aparenţă asemănător
cu propriul lui corp. Un copil vrea să se identifice cu
adultul deoarece adultul îl reprezintă pe el la vârsta
adultă. El nu îl imită pe adult; el este atras de propria
lui imagine încheiată, sub forma acestui model pe care,
din fericire, îl schimbă de-a lungul vieţii, dar la început
acest rol îl joacă părinţii.
Aşa se face că la problema copilului referitoare la do
rinţă trebuie să i se răspundă: „Nu, nu îţi poţi îndeplini
o dorinţă de adult faţă de părinţii tăi, deoarece mama ta
îl are pe bărbatul ei, iar tatăl tău o are pe femeia lui."
— Dar eu aş vrea să fiu soţia lui.
— Nu poţi din moment ce eşti fiica lui.
— Bine, atunci vreau să fie ea soţia mea, dacă poate
să fie soţia ta.
— Nu poţi. Două femei nu se căsătoresc chiar dacă se
iubesc (dacă este vorba despre o fată). Nu poţi deoarece
este mama ta şi soţia mea.
— De ce, dacă tu poţi fi cu ea?
— Fiindcă eu nu m-am căsătorit cu mama mea, tre
buie să spună tatăl.
Copiii nu mai înţeleg nimic dacă tatăl îi spune soţiei
lui — mama din familie — „mami", iar mama îi spune
soţului — tatăl — „tati". „De ce nu am dreptul să fiu cu
tati, dacă tu eşti cu el?"
76
Françoise Dolto
Trebuie puse punctele pe i cu aceşti nefericiţi copii ne
vinovaţi şi încă de la naştere trebuie să li se spună:
„mama ta, tatăl tău". Or, în loc să spună: „Du la mama
ta, la tatăl tău", copilului i se spune: „Du-i lu' mami".
Ceea ce înseamnă că tatăl este copilul cel mare al
familiei. Dacă limbajul este înşelător, cel puţin să i se ex
plice: „Da, aşa spun eu, dar este mama ta, nu a mea.
Mama mea este bunica. Vezi, eu nu m-am căsătorit cu
bunica".
A! Da!? Dintr-odată copilul are revelaţia interdicţiei
culturale a incestului.
Castrarea se face prin folosirea corectă a vocabularu
lui de rudenie. Acest vocabular corect ar trebui explicat
şi la grădiniţă, şi în primele clase, odată cu îndatoririle
şi drepturile fiecăruia în funcţie de locul pe care îl are în
familie.
Astfel, unei fetiţe i se va spune: „Până când ai să o laşi
pe mama ta să creadă că te poţi preface că eşti copilul ei
şi, în acelaşi timp, soţul ei? Tu eşti fetiţă, nu ai să fi nici
odată soţul ei!"
Iar dacă ea spune: „Eu vreau să merg în patul lor ca
să fiu cu tata", trebuie spus:
— Nu ai să fii niciodată soţia tatălui tău.
— Ba da, ba da, ba da, o să fiu soţia lu' tata.
Copilul de optsprezece luni spune aceste lucruri cu
mare vehemenţă.
— Da, bine, o să vedem, şi ce zice mami?
— A! mie mi se pare nostim şi amuzant, şi eu voiam
să mă căsătoresc cu tatăl meu, răspunde mama care a au
zit ce vorbeam.
Aşa, prostiţi-i în continuare pe toţi, luaţi mai departe
copilul în patul vostru până când nu o să vă mai placă.
Ce să le spunem copiilor
77
Nu e nici bine, nici rău. Dar are un efect de întârziere
asupra celor trei.
Ulterior, mă întâlnesc cu mama: „A, voiam să vă în
treb, nu ştiu ce i-aţi spus (a fost de faţă, dar nici măcar
nu îşi mai aminteşte; i se păruse chiar nostim că cineva
stă de vorbă cu copilul ei, când ea tocmai se plângea că
în fiecare noapte copilul îi deranjează), dar acum băieţe
lul (sau fetiţa) nu mai vrea să vină la mine în pat, nici
măcar când soţul meu pleacă de-acasă dimineaţa devre
me; ar fi plăcut să mai facem dragă, dragă puţin, dar nu
mai vrea".
Deci, atunci când unui copil i se spune un lucru care
merge în sensul dorinţei lui — şi mai ales al dorinţei lui
aflate sub semnul unei interdicţii care îi permite să creas
că mare —, el va înţelege întotdeauna acest lucru. La un
copil, interdicţiile au rolul de a structura valoarea dorin
ţei acestuia, dorinţa de a merge mai departe decât simpla
satisfacţie pe termen scurt pe care o urmărea: „Cumpă
ră-mi ceva, dă-mi o bomboană, ia-mă la tine în pat" etc.
Adevărata satisfacţie constă în posibilitatea de a vorbi
despre toate aceste lucruri şi de a aştepta o zi deosebită,
la Crăciun, la ziua de naştere — aşa ceva trebuie să i se
spună unui copil care a crescut deja.
— O! dar mai e mult până atunci!...
— Da, mai e mult; să ne uităm în calendar. Vezi, mai
întâi e Sfântul Andrei, Sfântul Sava, Sfântul Nicolae. Şi
tot vorbind aşa despre aceşti sfinţi, copilul uită că mai e
mult până când o să primească camionul sau până când
o să aibă voie să facă dragă, dragă cu noi în pat ca un be
beluş.
Deci, cu un copil trebuie să stabileşti o comunicare
în legătură cu dorinţa lui, este un prilej de a-1 introdu-
78
Françoise Dolto
ce în lumea cuvintelor, o lume a reprezentărilor, o lume
a limbajului, a vocabularului, o lume a promisiunilor
legate de plăcerile viitoare. Dacă i-ai dat bomboana, co
pilul nu mai poate vorbi şi este linişte, se spune. Cu to
ţii am avut o asemenea experienţă când am fost mici:
când venea în vizită la părinţii noştri câte o doamnă sâ
câitoare, o serveam cu caramele lipicioase, dacă aveam
prin casă, fiindcă ştiam că nu o să mai poată vorbi în
truna. Acelaşi lucru îl fac şi părinţii când copiii devin
obositori cu întrebările lor, cu cererile lor. Suzeta pen
tru cel mic, bomboana pentru cel mai mărişor, numai
să nu mai vorbească, să nu vadă nimic, să se concentre
ze pe tubul digestiv, asta este. Aşa se ajunge ca dorin
ţa, odată satisfăcută, să fie pusă pe acelaşi plan cu ne
voia. Nesatisfacerea acesteia ar produce anxietate.
Rezultatul este că acest copil se vede obligat să încerce
tot mai frenetic, tot mai des, dar fără să folosească lim
bajul, să îşi satisfacă o dorinţă, rămânând în acelaşi
timp în afara culturii, aceasta din urmă presupunând
limbajul, reprezentarea sau fabricarea a ceea ce nu ai.
Amintiţi-vă: când un copil vrea o jucărie pe care nu o
are, este în stare să o inventeze imediat. O bucată de ceva
este avionul de care are nevoie, pe când dacă îi dăm
avionul de jucărie, îl strică foarte repede, nu mai poate
inventa nimic şi trebuie să îi cumpărăm altul.
Creativitatea, inventivitatea, toate acestea reprezintă
dorinţa, şi nu satisfacerea ei prin obţinerea lucrului ca
atare; este vorba despre evoluţia culturală a acestei do
rinţe exprimată prin limbaj, prin reprezentare, inventi
vitate, creaţie.
Cred că aţi înţeles că, dimpotrivă, sunt în favoarea
dansului, cu condiţia să i se potrivească copilului, şi în
I
Ce să le spunem copiilor
79
favoarea muzicii, dacă pentru copil este o activitate plă
cută. Altfel stau lucrurile dacă este vorba despre dorin
ţa mamei. De multe ori se întâmplă ca o mamă sau un
tată să vrea să îi dea copilului său ceea ce ea sau el ar fi
vrut să aibă, dar nu a avut. Este bine să i se dea copilu
lui posibilitatea de a cunoaşte acea plăcere, dacă într-a
devăr se dovedeşte că are afinităţi cu respectiva discipli
nă culturală. Dar să nu fie obligat să continue dacă
devine evident că pentru el este un chin. Nu are decât să
se apuce adultul să facă acea activitate! Niciodată nu este
prea târziu să te apuci să practici o artă — poate nu dan
sul clasic, dar cel puţin o formă de expresie corporală.
Cunosc o femeie care a început pianul la patruzeci
şi opt de ani. Acum cântă bine, pentru plăcerea ei. A
îndrăznit să se apuce după ce, într-o zi, mi-a spus că
pentru băiatul ei pianul însemna doar lacrimi şi un şir
nesfârşit de pedepse. De fapt, ea era cea care voia să
facă pian!
A venit să discute cu mine şi i-am spus: „Poate l-aţi
dat pe băiat la pian pentru că este un lucru pe care aţi fi
vrut să îl faceţi dumneavoastră?"
— A, da, am regretat atât de mult că nu am făcut
pian!
— încă mai puteţi s-o faceţi chiar dumneavoastră, şi
nu-1 mai necăjiţi pe copil ca să vă satisfacă propria do
rinţă. Mama a stat şi a analizat. Rezultatul a fost o mare
bucurie. De altfel, e interesant, deoarece copilului, astăzi
un tânăr, îi place muzica — ca muzicolog —, iar mama
a reuşit să ajungă, chiar dacă târziu, pianistă. în plus, mai
şi lucrează. Dar şi-a descoperit o bucurie după patruzeci
şi opt de ani, deşi nu mai pusese niciodată mâna pe un
pian şi aştepta acest lucru de la copilul ei.
80
Françoise Dolto
Cu dansul, lucrurile stau la fel: oamenii vor să îşi satis
facă prin propriul copil ceea ce la ei a devenit o dorinţă înă
buşită. Se poate încerca. De ce nu? Dar nu trebuie insistat.
ÎNTREBARE: Aţi putea reveni la noţiunea de evadare în absen
ţă sau dorinţă de ignorare a existenţei, pentru acei copii a căror
concepere nu a fost cunoscută de către părinţi decât la un anu
mit moment dat al vieţii lor fetale? Este cazul primei mele fetiţe.
F. D.: Sper că persoana care îmi pune această întreba
re nu va refuza să facă câteva precizări, mai exact, dacă
fetiţa ei are deja asemenea momente în care manifestă
acea atitudine despre care am vorbit, acea evadare pe
riodică într-o stare de necomunicare sau încă nu se pune
o asemenea problemă? Vă este teamă din cauza a ceea ce
am spus eu — adică faptul că într-o zi va putea avea un
asemenea comportament — sau s-a întâmplat deja?
RĂSPUNS: în general, nu.
F. D.: Dacă nu manifestă nicio tulburare de acest gen,
nu trebuie să vă faceţi griji pentru ceva ce s-ar putea în
tâmpla, dar dacă într-o zi o să vedeţi că are asemenea
stări, îi puteţi spune: „A, poate te retragi în tine ca să nu
te vadă nimeni, tot aşa cum ai trăit la începutul vieţii tale
fetale, iar eu habar nu aveam că eşti acolo". Aşa trebuie
spus, dar nu înainte de a vedea la copil vreo manifesta
re care să vă facă să vă gândiţi că acel lucru poate fi în
tr-adevăr cauza întoarcerii lui la propria autenticitate, a
nevoii de a se întoarce la sine, ferindu-se ca altul să ştie
de el, să ştie ce gândeşte, ce este.
ÎNTREBARE: Aţi putea să mai precizaţi odată? Spuneaţi:
„Copilul nu ştie că este un copil, nu se ştie pe el". Este un lu
cru negativ pentru dezvoltarea viitoare a copilului?
F. D.: Nu, toată lumea este aşa. Nu este ceva negativ,
dimpotrivă, este foarte pozitiv. Subiectul care urmează să
t
Ce să le spunem copiilor
81
se nască se află într-un corp angrenat într-o dezvoltare fi
ziologică, un corp marcat de timp. în ceea ce îl priveşte,
subiectul nu se află supus timpului. Limbajul nu se supu
ne timpului. Dovada ar fi aceea că Socrate este şi astăzi
actual prin scrierile asupra lui. Mesajul lui Socrate nu a
murit, el continuă să dea roade odată cu întâlnirea subiec
ţilor de astăzi care îl citesc pe Platon. Am spus Socrate ca
să spun un nume; dar m-aş fi putut referi la toate fiinţele
care au adus ceva umanităţii şi care continuă să o facă,
deşi au murit cu sute sau mii de ani în urmă.
Chiar şi în zilele noastre, când arheologia scoate la
iveală obiecte estetice minunate, care ne emoţionează
prin frumuseţea lor, avem de-a face cu mărturia unui
autor, a unei fiinţe umane ca şi noi, care a trăit cu mii
de ani în urmă şi ne-a transmis-o prin acest limbaj plas
tic, prin acest limbaj artistic care ne mişcă, ne zămisleş
te, ne însămânţează, dându-ne posibilitatea să facem la
rândul nostru prunci frumoşi pentru care el continuă
să fie o referinţă.
Când se organizează o expoziţie, de pildă în legătu
ră cu arta etruscă, lucrul acesta îi marchează pe cei cu în
clinaţie artistică; şi copiii care se duc să o vadă sunt mar
caţi la modul inconştient, iar când, peste ani, vor fi
creatori, vor realiza opere de artă în care se va resimţi şi
prezenţa culturii etrusce. Tot ce este viu, ce este încă viu
în limbaj, rămâne pentru totdeauna viu deoarece este
vorba despre un limbaj al subiectului, şi nu al unui in
divid aflat într-un corp; a existat bineînţeles medierea
cuiva, a unui corp aflat într-un anumit moment al exis
tenţei lui umane, însă subiectul creator este actual, atunci
şi mereu, datorită unei medieri subtile, datorită operei.
Şi întreaga operă este un limbaj al iubirii şi al dorinţei.
82
Françoise Dolto
Artistul a folosit un material — pământ, metal, pân
ză, pietre preţioase etc. — însă nu acest lucru ne impre
sionează; obiectul e în faţa noastră, la modul tactil, sen
zorial, dar ne emoţionează altceva, ceva ce nu poate fi
rostit, ceva despre care se poate doar vorbi, mai precis
latura estetică. Este vorba despre crearea unui obiect
unic, irepetabil, care îmbogăţeşte şi însămânţează, din
punct de vedere psihologic şi artistic, o fiinţă umană din
acea epocă sau din alta, şi asta multă vreme după dispa
riţia tuturor contemporanilor artistului autor respectiv.
Iată ce este o operă de artă.
De aceea este foarte greu, în vremea în care trăim, să
spunem ce operă de artă va continua să fie vie şi după
noi, deoarece sunt opere de artă care ne sunt necesare
cât timp trăim şi care se vor demoda complet ulterior.
Ele reprezentau pentru noi un limbaj care ne spunea
ceva, însă acesta nu ilustra o profundă spiritualitate,
nicio estetică autentică şi nici nu era purtătorul unui me
saj, dacă nu nemuritor, cel puţin în stare să străbată se
colele şi să emoţioneze pe cineva, să „întâlnească pe un
altul". Aici intervine simbolicul. Este ceea ce eu aştept
pentru a putea primi scânteia desfătării estetice, acel iz
vor de bucurie vie pentru cel care o trăieşte.
Ştiţi cum apar unele vocaţii. La început — şi asta nu în
seamnă că vocaţia respectivă va rămâne neschimbată —,
ea se datorează unui film pe care l-ai văzut, unei persoa
ne pe care ai auzit-o vorbind, unei expoziţii pe care ai avut
ocazia să o vizitezi. Cunosc persoane care, într-un moment
propice, au avut revelaţia vocaţiei lor la unsprezece ani, la
nouă ani, la doisprezece ani. Este cazul unei fetiţe care la
doisprezece ani s-a dus cu şcoala să asculte o conferinţă
despre Mexic (nu ştiu, poate pentru că în cuvânt se aude
Ce să le spunem copiilor
83
„mec" [în franceza populară, „bărbat, om energic, hotărât,
tip, individ" — n. f.]. Mexic: formidabil! Această fetiţă, fără
prea mare tragere de inimă pentru şcoală până în acel mo
ment, s-a schimbat complet. Studiile au reprezentat pen
tru ea ceva deosebit şi a reuşit să facă etnologia. Această
persoană, pe care o cunosc, a început să fie atrasă de etno
logie, apoi de sociologie, pe care le-a studiat, apoi a mai
făcut şi alte studii, dar dorinţa ei de a munci a fost trezită
de acel prim moment de înflăcărare, a fost mesajul cuiva,
o fraternitate între fiinţe care s-au recunoscut, atunci când
se afla alături de copii, ascultându-1 pe acel etnolog care le
vorbea despre călătoria lui în Mexic, arătându-le desene,
fotografii, filme. O revelaţie a sensului vieţii!
Ei bine, aşa se manifestă dorinţa, ea îşi găseşte calea
de a se satisface prin imensa cantitate de muncă pe care
o presupune din acel prim moment, un rol important fi
ind jucat de atracţia pe care o reprezintă satisfacerea res
pectivei dorinţe. însă nu este vorba despre o dorinţă în
tre un corp şi altul, în sensul acelui îndemn „Găseşte-ţi
satisfacţia şi atât, fără nicio vorbă şi doar pentru tine",
despre care aminteam. Nu, de data aceasta avem de-a
face cu deschiderea unui orizont, cu un circuit lung 2 3 al
efortului pentru satisfacerea acelei dorinţe. Aici intervi
ne rolul nostru de educatori: să satisfacem nevoia, deoa„Circuit lung" trebuie înţeles aici în cadrul opoziţiei tematice circuit
scurt/circuit lung (subînţelegându-se: al dorinţei, al libidoului, al pulsiunii), trecerea de la unul la celălalt — de la circuitul scurt la circuitul
lung — reprezentând realizarea simbolică, în principal a unei castrări.
In felul acesta, „funcţia simbolică, o funcţie specifică fiinţei umane, per
mite înlocuirea plăcerii rezultate dintr-un circuit scurt al dorinţei, sen
zuale, imediate, cu un circuit mai lung, care mediază pulsiunile şi le
permite să întârzie obţinerea scopului iniţial în numele unei noi plăceri
care urmează să fie descoperită". Au jeu du deşir, op. cit., p. 286.
Françoise Dolto
rece altminteri am muri, şi să vorbim despre dorinţă
pentru ca subiectul să caute singur modalitatea de a o
satisface; este un lucru pe care trebuie să îl facă singur,
dar nu pentru a ne satisface pe noi, părinţii sau educa
torii lui, ci pentru că el se simte chemat de ceea ce i s-a
revelat printr-un exemplu, exemplul cuiva care radia de
bucuria sensului găsit în munca sa.
Aceasta este explicaţia pe care pot să v-o dau. Aţi în
ţeles însă, nimic nu este negativ. Am putea chiar spune:
fie lucrurile nu îl interesează pe copil, fie ele fac „clic".
Iar dacă fac „clic", putem sta de vorbă cu el în legătură
cu ceea ce îl interesează. Se poate întâmpla să pună o în
trebare. Iar dacă nu ascultă răspunsul? Nu e nimic, nu
insistaţi, aşteptaţi o altă întrebare.
De pildă, copilul simte nevoia să ştie că are un tată,
chiar dacă mama este celibatară; este o nevoie absolu
tă. Altminteri va creşte ca un hemiplegie din punct de
vedere simbolic, iar acest lucru se va vedea. Dacă nu în
cursul propriei vieţi, atunci la descendenţii lui. Aceste
lucruri au fost descoperite de psihanaliză. Şi este cât se
poate de uşor să i se explice unui copil că şi el a avut,
ca toată lumea, un genitor, un „tată natural", dar pe
care nu îl cunoaşte. Să i se explice că în momentul de
faţă nu are un tătic, sau că a avut deja alţi tătici, dar că
niciunul dintre ei nu este tatăl lui natural. Şi o să vedeţi
că în câteva zile acest copil se va schimba în relaţia cu
mama lui, mama care i-a spus adevărul. Iată care este
adevărul.
Atunci copilul o va întreba: „Dar tu îl cunoşti, l-ai cu
noscut?"
— Bineînţeles că l-am cunoscut.
— Şi de ce nu te mai întâlneşti cu el?
#
Ce să le spunem copiilor
85
— Fiindcă nu ne mai înţelegem.
— Iţi pare rău? (Cu subînţelesul: că l-ai cunoscut.)
Dacă mama spune „da", e grav; înseamnă că el nu
avea dreptul să se fi născut. Cu totul alta este situaţia
dacă ea îi spune: „în niciun caz, nu îmi pare rău din mo
ment ce tu eşti aici, iar eu te iubesc"... De altfel, şi o altă
persoană, cineva din jurul mamei, o cunoştinţă, îl poate
ajuta pe copil spunându-i: „Mama ţi-a spus că îi pare
rău, dar nu e adevărat din moment ce ea te iubeşte. Dacă
nu l-ar fi cunoscut pe tatăl tău, pe care nu a mai vrut să
îl vadă după aceea, nu te-ar avea pe tine. Aşa că nu fi
trist, nu este adevărat ce spune mama ta..." îl veţi vedea
după asta pe copil cum se transformă, pentru că acum
se simte îndreptăţit să fi avut tatăl pe care 1-a avut, să fi
pătruns în circuitul vieţii cu prilejul acelei legături sexu
ale. Copiii găsesc întotdeauna cuvintele potrivite: „Ştiţi
cum sunt mamele, vorbesc şi ele; acum că ştiu cum stau
lucrurile, poate să spună orice, nu-mi mai pasă".
Doar după un asemenea episod copilul respectiv îşi
dobândeşte siguranţa de sine, deoarece cineva i-a spus
adevărul pe care mama i-1 ascundea sau masca de supă
rare: „Ah! Era un ticălos! Nu vreau să îşi cunoască tatăl,
ne-a lăsat baltă pe amândoi"; dar când analizezi situaţia,
mama este de acord că, bineînţeles, ar fi avut destule mo
tive să bănuiască că acel bărbat, aşa cum spune ea, avea
să îi „lase baltă". Dar a fost fericită că are un copil şi 1-a
păstrat. Căci dacă nu ar fi vrut asta, cum bărbatul voia să
îl ia el pe copil, de ce 1-a ţinut ea? Toate acestea sunt lu
cruri foarte importante, deoarece mama îi poate spune
copilului: „în ziua în care vei dori să îţi întâlneşti tatăl, cu
siguranţă că vei reuşi, dar eu nu am să te ajut. Am sufe
rit prea mult când a plecat şi m-a lăsat pentru o altă fe-
86
Françoise Dolto
meie; însă tu sigur ai să te descurci dacă o să vrei să îl cu
noşti; este treaba ta".
Când aud aşa ceva, copiii prind curaj, deoarece dorin
ţa lor nu a fost contrazisă, ci a fost îndreptăţită: „Nu am
să te ajut, dar nu mă opun, trebuie să te descurci singur;
pot chiar să îţi dau ultima lui adresă sau adresa la care
l-am cunoscut, adresa bunicii tale dinspre tată..." etc.
Problema este de a-1 ajuta pe copil să îşi satisfacă ne
voile, iar în ceea ce priveşte dorinţele, nu trebuie ajutat,
ci trebuie să i se acorde autonomia. Dorinţele nu trebuie
satisfăcute, despre dorinţe trebuie vorbit, ele trebuie să
îşi găsească îndreptăţirea, chiar dacă nu vrem să îl aju
tăm sau nu avem cum să îi dăm ceea ce cere. Dacă este
vorba despre o bicicletă sau despre o motoretă, iar pă
rinţii nu au bani să i-o cumpere sau mamei îi este prea
teamă să îi cumpere aşa ceva (la vârsta la care legea îi dă
dreptul să circule cu ea), i se poate spune: „Mi-e prea tea
mă să nu ţi se întâmple vreun accident, nu vreau să îţi
cumpăr eu o motoretă; dar cum legea îţi dă dreptul, descurcă-te; dacă reuşeşti să faci rost de bani în mod cinstit,
nu am dreptul să-ţi interzic". Asta e tot.
Aşa trebuie ajutat copilul să devină autonom (când e
vorba despre un copil mare): nevoile copilului trebuie
satisfăcute, însă nu şi toate dorinţele lui, deoarece şi do
rinţele părinţilor au dreptul să se facă auzite, ba au chiar
datoria de a fi rostite.
ÎNTREBARE: Ce trebuie să li se spună copiilor atunci când
este vorba despre moartea prin sinucidere a mamei lor sau a
unuia dintre membrii apropiaţi ai familiei?
F. D.: Ce altceva decât adevărul, numai adevărul, şi
imediat, atunci când îl află toată lumea şi este şocată de
ce s-a întâmplat. Dacă nu faceţi aşa, dacă nu îi vorbiţi dei
Ce să le spunem copiilor
87
spre ce se întâmplă, înseamnă că vă purtaţi cu el ca şi
cum ar fi un animal din casă. Trebuie să îi spuneţi:
— A murit.
— Dar cum?
— Se numeşte sinucidere.
— A! Şi ce înseamnă asta?
— Ce să-ţi spun, sunt prea trist, nu mă simt în stare
să îţi explic, întreabă pe altcineva, uită-te în dicţionar.
Trebuie spus adevărul. Iar apoi: „De ce s-a omorât?"
în faţa unei asemenea drame oamenii vorbesc. Indi
ferent de vârstă. Şi la opt zile, şi la cincisprezece zile,
indiferent de vârstă. Iar acea nenorocire trebuie rostită
aşa cum o trăiesc acei părinţi care au în grijă copilul.
Doar aşa îl putem ajuta cu adevărat. Apoi, îi putem
spune, de pildă: „Mi-este prea greu să vorbesc despre
asta, stai mai bine de vorbă cu altcineva; este normal să
vrei să ştii, dar mie mi-este prea greu acum, nu sunt în
stare să-ţi spun nimic". Trebuie spus copilului că dorin
ţa lui este îndreptăţită şi trebuie sprijinit să găsească pe
cineva care să îl ajute să înţeleagă, în loc să i se ascun
dă ce se întâmplă. Nu este nimic de ascuns când are loc
o sinucidere, este o mare nenorocire. Nu văd de ce aşa
ceva ar trebui ascuns.
Ce trebuie să li se spună? Doar ce se poate spune, ni
mic mai mult. Este interesant de altfel de ce oamenii au
aceste ezitări.
De multe ori am întâlnit copii care la un moment dat
începeau să aibă probleme la şcoală, iar când încercam
să vedem ce se întâmplase în perioada respectivă, discu
tând cu părinţii în acele şedinţe preliminare — înainte
de a sta de vorbă cu un copil, şedinţele preliminare sunt
foarte importante — reuşeam până la urmă să ajungem
88
Françoise Dolto
la începutul perturbării afective. „A! Erau în vacanţă
când a murit bunica (dinspre tată sau dinspre mamă). Şi
copiilor nu le-am spus nimic, înţelegeţi, nu am vrut să
le stricăm vacanţa." Părinţii s-au întors acasă trişti, vă în
chipuiţi, dar nu le-au spus nimic copiilor! Or, era vorba
de copii care o vedeau pe bunica odată pe săptămână,
duminica! După vacanţă, când se întoarce acasă, copilul
întreabă firesc: „Nu mergem la bunica?
— A, nu, Bunica este la spital.
— A, da...
Şi pe urmă, bunica este tot la spital. Se apropie Cră
ciunul: „Nu o invităm pe bunica?"
— A, nu, nu se simte prea bine (sau: a plecat într-o că
lătorie).
— Dar pot să vorbesc cu ea la telefon?
— Nu, nu, o deranjezi.
Lucrurile se lungesc aşa, treptat apare o prăpastie, iar
copilul este tot mai deprimat.
De câte ori nu am văzut aceeaşi situaţie! Şi nu numai
în povestea cu bunica sau când au loc evenimente gra
ve în familie. Ci şi atunci când se întâmplă să moară un
coleg de clasă, copilului i se spune tot o poveste: „Nu
mai vine la voi în clasă, s-a mutat la altă şcoală", când,
de fapt, era prietenul lui cel mai bun care în timpul va
canţei a avut un accident. Treptat, toţi aceşti copii se devitalizează vizibil, deoarece nu găsesc cuvintele necesa
re pentru a da glas tristeţii lor. Aşa se instalează o intensă
devitalizare. Deci copilului trebuie să i se spună imediat
despre ce este vorba.
Chiar şi atunci când avem de-a face cu o sinucidere,
pentru familie poate fi ceva extrem de pozitiv; o sinuci
dere nu este neapărat ceva negativ. Nu ştim. Nu ştim ce
Ce să le spunem copiilor
89
înseamnă ea pentru cel care a murit; nu ştim dacă nu
cumva este din partea lui un act de eroism, pentru a-şi
salva copiii, dacă este vorba despre un tată sau dacă este
vorba despre o mamă a cărei voce nu a fost auzită, care
nu a reuşit să spună ce avea de spus. Bineînţeles, regre
tele sunt imense, dar nu este ceva care trebuie să i se as
cundă copilului.
El trebuie să participe la ritualul doliului, chiar dacă
este foarte mic şi este ţinut în braţe; este important ca
această fiinţă umană să fie părtaşă la evenimentele emo
ţionale ale familiei sale. Va fi ca o engramă prezentă în
percepţiile lui optice (probabil nu conştient, ci incon
ştient), atestând faptul că familia 1-a considerat o fiinţă
omenească. Deoarece acest subiect despre care vorbeam
nu are vârstă, el este adult şi la început, şi la douăzeci de
ani... Nu există vârstă în cazul acesta. De aceea spuneam
că un copil nu ştie că este copil, el este cineva care do
reşte, iar cel care doreşte nu are vârstă. Cu toţii am tre
cut prin asta. Atunci când dorim ceva, iar cei din jurul
nostru se miră: „La vârsta ta!" Nu este deci potrivit cu
vârsta noastră? Puţin ne pasă!
La fel se întâmplă şi cu un copil: el are vârsta dorin
ţei lui, iar noi nu o cunoaştem întotdeauna. Este adevă
rat că o poate exprima şi, în măsura în care o exprimă,
iar din punct de vedere social este ceva realizabil, tre
buie să i se spună: „încearcă să ţi-o împlineşti, nu mă
opun; dar nu am să te ajut pentru că eu sunt de altă pă
rere, însă ai dreptate, de ce să nu încerci? Nu renunţa".
Iată lucrul cel mai important.
ÎNTREBARE: Care este importanţa dorinţei adultului în spa
ţiul în care trăiesc copii: creşe, centre de zi, diferite forme de
îngrijire a acestora?
90
Françoise Dolto
F. D.: Depinde de fiecare adult. Nu ştiu.
ÎNTREBARE: Poate exista aşa ceva?
F. D.: Dacă adultul ar exista fără dorinţă, ar fi vorba
despre un mort în viaţă.
ÎNTREBARE: Dar copiii pot fi protejaţi de această dorinţă?
F. D.: Vreţi probabil să vorbiţi despre o dorinţă sexu
ală a adultului faţă de copil? Da?
într-un asemenea caz, într-adevăr, nu este deloc reco
mandabil să lucrezi cu copiii, să îţi faci de cap. Este pre
ferabil să îţi desfăşori activitatea în altă parte, pentru că
altminteri dezvoltarea copilului este deturnată. Destinul
lui este pervertit.
Asemenea situaţii se întâlnesc în aceste spaţii comu
ne în care trăiesc copii: într-adevăr, ei se pricep de mi
nune să trezească dorinţa adultului, este principala lor
preocupare, singurul lor gând. însă adultul care simte
că se va folosi de un copil pentru satisfacerea dorinţei
sale, ştie în acelaşi timp că acest lucru nu trebuie să
aibă nicio legătură cu munca lui. Este o greşeală pro
fesională. Să facă ce ştie el cu această dorinţă aflată în
afara legii şi acolo unde poate, dar nu la locul de mun
că, în raport cu copii pe care părinţii i-au încredinţat
lui pentru ca aceştia să-şi poată identifica dorinţa fi
rească pentru vârsta lor, şi aceasta încă de acum, pregătindu-i astfel pentru a deveni adulţi. Faptul de a dori
sexual, genital un copil care nu este matur din punct
de vedere genital este un abuz de putere, deoarece co
pilul nu se poate sustrage decât foarte greu acestei ma
nevre şi, pe de altă parte, este un lucru deosebit de
dăunător.
Stiu că nu întotdeauna efectele sunt catastrofale, am
cunoscut şi eu tineri — însă asta se petrece mult mai
9-'
Ce să le spunem copiilor
91
târziu — care au fost de fapt salvaţi de la delincventă
de homosexuali (bărbaţi sau femei), persoane care au
avut o atitudine foarte paternă sau maternă faţă de
aceştia, sprijinind astfel dezvoltarea lor. Era vorba în
principal de copii aproape total abandonaţi, însă deja
maturi din punct de vedere fiziologic şi care, dacă ar
fi trăit într-o altă epocă decât aceasta, ar fi avut drep
tul să aibă relaţii genito-genitale. Lucrurile se schimbă
atunci când toate acestea se întâmplă după perioada
nubilităţii. Când însă este vorba despre copii, este to
tal nociv ca părinţi sau adulţi educatori să nutrească
asemenea dorinţe şi să şi le satisfacă ca să obţină o plă
cere sexuală pe seama unui copil. De pildă, atunci când
adultul îl bate la fund pe copil pentru propria lui plă
cere sau când îi dă două perechi de palme, fiindcă ori
cum îi face bine, în ambele cazuri avem acelaşi lucru,
ceva de natură sexuală. Nu este ceva genital, ci ceva
sexual dacă îţi place să faci un asemenea lucru. Iar
adulţii trebuie neapărat să renunţe la aceste practici în
cadrul activităţii lor, ca şi la mângâierile în stare să pro
voace emoţii sexuale sau genitale, sau poate mai bine
să îşi schimbe locul de muncă. Aşa stau lucrurile, dacă
am înţeles bine întrebarea pe care aţi pus-o.
ÎNTREBARE: Cum poate un adult să îşi desfăşoare activita
tea într-un spaţiu în care trăiesc copii jură ca această dorinţă
a lui să se poată exprima?
F. D.: Dar dorinţa ca acei copii să devină oameni
adevăraţi este o dorinţă genitală sublimată a adultului.
Aceasta este dorinţa adulţilor educatori: îndepărtarea
din calea copilului a obstacolelor care îl împiedică să îşi
construiască propria viaţă. Dar dorinţa educatorului nu
este o dorinţă genitală, în sensul de dorinţă dintre două
92
Françoise Dolto
corpuri, care poate produce o plăcere fizică, o satisfac
ţie epidermică, o dorinţă de a-1 îmbrăţişa tot timpul,
nici vorbă. Cine se ocupă de educaţia copiilor nu exer
cită acea profesie pentru a avea o relaţie de la corp la
corp, iar dacă un copil nu se poate abţine şi vrea să îl
îmbrăţişeze mereu pe cel care îi este educator, acesta
trebuie să îi spună: „Da, şi eu te iubesc", dar nu să îl
îmbrăţişeze şi el.
Această rezervă care trebuie păstrată în legătură cu
satisfacţiile procurate de două corpuri este un lucru
foarte important. în relaţia cu un copil totul trebuie
exprimat prin cuvinte, numai aşa acţiunea îşi păstrea
ză rolul educativ. Orice altceva reprezintă o slăbiciu
ne de moment. Sigur că la modul regresiv i se poate
răspunde cu un sărut matern unui copil care v-a săru
tat, spunându-i: „Ah, ce ne mai iubim!" Asta este un
lucru. Dar nu trebuie să devină un obicei, altminteri
copilul va regresa. Va şti întotdeauna cum să atingă
punctul sensibil, cum să fie printre preferaţi, cum să
găsească scuze ca să nu facă ce are de făcut, şi anume
sarcinile care îi revin pentru a se încadra pe linia unei
dezvoltări continue, a unui efort în sensul creşterii şi
autodeterminării, astfel încât să ajungă să aibă iniţia
tive proprii. Atunci când copilul se refugiază la un
adult, acesta trebuie să îl ajute, prin cuvinte, să se re
găsească şi să resimtă astfel plăcerea. însă nu pentru
a-i face plăcere educatorului, ci pentru a-şi face plăce
re lui, copilului, în legătură cu propria lui viaţă, cu
propriul lui trecut.
De exemplu, dacă un copil a reuşit să facă un lucru,
trebuie să i se spună: „Cine ai vrea tu să fie mândru de
ceea ce ai reuşit să faci?"
Ce să le spunem copiilor
93
— Am făcut-o pentru dumneavoastră, pentru dum
neavoastră.
— Nu cred, nu ai făcut acest lucru pentru mine. Eu
sunt educatoarea tuturor copiilor. Dacă încerci să îmi faci
plăcere mie, ai să îţi ratezi viaţa, dragul meu, deoarece
eu nu te voi putea ajuta cu nimic pe tine. Tu trebuie să
încerci să faci plăcere altora, nu mie. Eu aici îmi fac me
seria, sunt plătită pentru asta, nu o fac pentru plăcere.
Străduieşte-te să găseşti pe altcineva pentru care să faci
toate astea.
Doar aşa îşi va putea o învăţătoare ajuta elevul care
încearcă tot timpul să îi facă plăcere pentru a fi precum
copilul ei. Ei bine, nu. Rolul nostru este de a folosi cu
vintele pentru a-i spune: „Toate astea ar putea să îi facă
plăcere mamei tale".
— O! Ei nici nu-i pasă.
— Atunci caută o altă femeie căreia să îi pese, cum
spui tu, dar nu pe mine."
In tot acest timp însă, învăţătoarea stă de vorbă cu co
pilul, este bine dispusă, râde cu el; toate lucrurile astea
se fac cu umor: „Ştii foarte bine că noi doi nu o să ne că
sătorim! Nu trebuie să te străduieşti să îmi faci plăcere.
Iubesc pe altcineva. Nu l-ai cunoscut pe soţul (logodni
cul) meu, dar este foarte drăguţ".
— A! Şi cum este?
— Este foarte drăguţ.
Fetele vor vorbi între ele: „A, are un soţ foarte dră
guţ!" în felul acesta, veţi reuşi să potoliţi atracţia homosexuală incipientă la unele fetiţe. într-o asemenea
situaţie, fetiţa respectivă îşi va spune: „Asta e, nu o
să pot fi iubita ei fiindcă a găsit deja altceva mai
bun".
94
Françoise Dolto
Acesta este felul în care copiii pot fi ajutaţi: trebuie să
ne manifestăm astfel încât aceştia să înţeleagă că dorin
ţa le-a fost recunoscută, că nu râdem de ea, uneori chiar
să îi arătăm îndreptăţirea, dar în acelaşi timp trebuie să
ne eschivăm şi să le explicăm din ce cauză. Să precizăm
motivul: nu avem bani şi de aceea refuzăm să le cumpă
răm o jucărie; sau pentru că nu avem nevoie, pentru că
avem deja ce ne trebuie etc. Sau: „Pentru că eu trebuie
să chibzuiesc banii". însă dorinţa care nu este satisfăcu
tă trebuie întotdeauna îndreptăţită. Trebuie să se vor
bească despre ea.
ÎNTREBARE: Folosindu-se doar de cuvinte, există posibili
tatea ca părinţii să îşi rezerve unele domenii, în care copiii nu
vor îndrăzni niciodată să pătrundă?
F. D.: Nu înţeleg prea bine ce înseamnă acest lucru,
poate încercăm să exemplificăm puţin. Vreţi să întrebaţi
dacă dormitorul părinţilor trebuie să rămână un spaţiu
sacru? Este greu. Dormitorul părinţilor este prin exce
lenţă locul în care, de îndată ce aceştia nu sunt de faţă,
copiii ţopăie în pat.
Un domeniu rezervat nu poate fi violat de nimeni, de
pildă dragostea unuia pentru celălalt, dar aceste lucruri
nu pot fi spuse. Nu se spune în gura mare cât de mult
iubeşti o altă fiinţă. Iată un exemplu de domeniu rezer
vat, pe care nimeni, niciodată, nu are dreptul să îl viole
ze. Este ceva atât de intim, încât nici nu se vede; este
ceva adevărat. Nu ştiu ce vreţi să spuneţi prin domeniu
rezervat... Sertarul de la noptieră unde se află prezerva
tivele? Fiţi siguri că ele au fost de mult descoperite de
copii. Iar dacă întreabă: „Ce sunt astea?"
— Ştii, mă jenez să îţi spun. Când ai să fii mai mare,
am să îţi explic.
i•
Ce să le spunem copiilor
95
— A! Cred că sunt pentru degete, ca să nu te tai!"
Şi copilul este mulţumit, nu mai este un secret. Iar în
tr-o bună zi, i se va explica: tatăl se hotărăşte să îl iniţie
ze pe fiul său în legătură cu responsabilitatea bărbatului
în relaţiile sexuale. „A! Da, aşa, este grozav, dar nu e sim
plu să fii om mare; de fiecare dată când vor să se iubeas
că, adulţii trebuie să aibă grijă să nu facă copii; e destul
de complicat." Etc.
Deci, nu ştiu exact ce înseamnă pentru dumneavoas
tră domeniu rezervat. Un lucru e sigur: copiii ghicesc
totul. însă ei ştiu foarte bine şi să păstreze un secret. Bi
neînţeles, dacă li se cere acest lucru. O femeie are un iu
bit, pe care întâmplător copilul 1-a văzut. Nu este cazul
să i se spună tot soiul de gogoşi. Copilul a simţit emo
ţia celor doi, prin urmare va pune întrebări. Răspunsul:
„Ai înţeles că în viaţa mea există cineva, altcineva decât
tatăl tău; aş vrea foarte mult să nu îi spui nimic. Nu ştiu
deocamdată cum se vor rezolva toate astea. Dacă aş fi
fost mai sigură, m-aş fi despărţit deja de mult de tatăl
tău. Vezi..." etc.
Odată, o mamă a venit să îmi spună: „Copilul meu
m-a văzut, ce să fac? Şi el ce o să facă? — O să vedem.
Dar de ce e mai rău dacă soţul dumneavoastră află? Poa
te aşa o să vă fie mai uşor să divorţaţi".
Alteori, copilul păstrează secretul pentru el şi se va
maturiza spunându-şi: „Ia te uită, mama nu mă are nu
mai pe mine (fiindcă înţelesese deja că lucrurile nu mer
geau deloc între cei doi, că părinţii lui rămăseseră împre
ună doar de formă, fără să se mai iubească), în viaţă se
întâmplă şi aşa!" Copilul a înţeles şi, din acel moment,
trebuie să se ţină cont de acest lucru: să i se explice na
tura conflictului, să nu i se ascundă adevărul pe care 1-a
96
Françoise Dolto
descoperit, dimpotrivă, să i se vorbească despre toate
aceste lucruri.
în schimb, este şi va rămâne de nerostit tot ce ţine de
intimitate, acele lucruri atât de profunde încât nici nu
pot fi rostite. Dacă totuşi copilul le descoperă într-o zi şi
vorbeşte despre ele, i se va spune: „Eşti isteţ, ai ghicit".
Nu văd ce este de ascuns, din moment ce ne asumăm şi
faptele, şi contradicţiile noastre. Asta înseamnă să fii
adult, nu să fii perfect.
ÎNTREBARE: Un cuvânt auzit în copilărie poate determina
cursul întregii vieţi? Puteţi da câteva exemple?
F. D.: Sigur că da, v-am spus deja povestea cu Mexicul.
Pot să vă vorbesc şi despre ce fac ţiganii atunci când vor
să înnoiască generaţia de muzicanţi.
Am aflat aceste lucruri când am fost în pelerinaj la
Saintes-Maries-de-la-Mer şi stăteam la o prietenă care cu
noştea mulţi ţigani. Am discutat mult, era un subiect foar
te interesant. Prietena mea spunea că muzicanţii ţigani,
atunci când cel mai bun instrumentist al lor începe să îm
bătrânească, discută între ei, în clanul, grupul, tribul lor,
nu ştiu cum se numeşte: „Ar fi bine să avem un copil care
să preia ştafeta". Şi aleg o femeie însărcinată, iar în tim
pul ultimelor şase săptămâni de sarcină, cel mai bun mu
zicant bătrân vine şi cântă în fiecare zi pentru făt, urmând
să facă la fel şi câteva săptămâni după naşterea acestuia;
vine şi cântă la instrumentul lui zi de zi pentru cel mic,
numai ce ştie el să cânte cel mai bine. Apoi lucrurile se
opresc aici şi toţi sunt siguri că acel copil va cânta, când
va fi mare, la acel instrument. Toţi mi-au spus că aşa îşi
pregătesc ei schimbul. înainte de naştere şi puţin după
naştere. Iar copilul va dori să cânte la acel instrument
când va avea vârsta şi dorinţa să se exprime. Este ceva
t
Ce să le spunem copiilor
97
foarte frumos. Ştiţi, muzica este mai mult decât cuvân
tul. Este un mesaj semnificant al limbajului.
Este sigur că limbajul auzit foarte timpuriu şi oferit
cu dragoste — deoarece avem în cazul acesta un lucru
oferit cu dragoste — poate purta o fiinţă înspre propriul
ei viitor. însă există o perioadă de latenţă între acel mo
ment şi realizarea propriu-zisă. Ca şi sămânţa pusă în
pământ, pe care nu o mai vedem până nu încolţeşte.
Nu avem de-a face cu ceva direct, de tipul: „Fă cutare
lucru ca să-mi faci plăcere... Şi, haide, exersează!..."
Nu, nu aşa. Dorinţa izvorăşte dinăuntrul nostru şi este
inevitabil chemată să se exprime în afara noastră. Acest
lucru trebuie susţinut, şi nu este uşor, dar şi îndreptă
ţit mereu, oferind, în măsura posibilului, tot ce poate
sprijini acest mers. Uneori, este foarte greu: „îndrăzneş
te, vei avea destul curaj; dacă vrei cu adevărat, ai să
poţi, ai să izbândeşti".
Acesta este rolul nostru de educatori.
U N PARTICIPANT: De un an de zile, un grup de profesio
nişti, venind din direcţii diferite — pediatri, psihologi, psi
hiatri, infirmiere, educatoare, câteva moaşe, dar şi învăţătoa
re — se întâlnesc pentru a discuta despre experienţa lor,
deoarece fiecare a resimţit nevoia unei extinderi a sferei pro
blematicii cu care se confruntă. Apar, de asemenea, grupuri
de lucru. întâlnirile unui astfel de grup au permis, spre exem
plu, demararea unei reflecţii asupra condiţiei parentale, ca şi
crearea unui loc de întâlnire în acel oraş.
Există şi grupuri care îşi orientează reflecţia în alte direc
ţii. Iar dacă în sală sunt persoane interesate care vor să li se
alăture, ar fi foarte bucuroşi să îi primească.
F. D.: Ar fi foarte important, mai ales dacă cele discu
tate astăzi v-au trezit interesul, să vă întâlniţi şi să faceţi
98
Françoise Dolto
schimburi de experienţă cu alţii, situaţie care cred că a
apărut, din cele spuse de dumneavoastră în dimineaţa
aceasta, imediat după Congresul de la Cannes, consacrat
24
copiilor foarte mici . Este adevărat că o asemenea întâl
nire îi determină pe mulţi să vrea să lucreze împreună,
însuşi faptul de a formula în cuvinte întrebarea care ne
frământă permite unele clarificări pe care ceilalţi le vor
completa la rândul lor.
RĂSPUNS: Intenţionăm să facem din acest spaţiu al condi
ţiei parentale un spaţiu viu de întâlnire pentru cei mici, care
să vină aici însoţiţi de părinţi, de doică sau de baby-sitter, de
bunica lor, în general de cei care se ocupă de ei în mod curent.
Este un loc de întâlnire pentru profesionişti, însă un loc cât se
poate de deschis, în sensul că la întâlnirile programate aici pot
participa învăţători, psihologi, psihanalişti, psihiatri, asistenţi
sociali, educatoare, moaşe etc.
Crearea unui asemenea spaţiu presupune în mod obligato
riu şi constituirea unei echipe cu preocupări în aceeaşi direcţie.
în acest sens, lucrurile sunt la început, dar au demarat.
Există însă o problemă: sunt prea puţini bărbaţi, iar noi nu
putem funcţiona decât dacă echipa este mixtă. Bineînţeles,
suntem deschişi pentru toate femeile interesate, dar apehd meu
se adresează în mod special bărbaţilor.
Nu de puţine ori sunt întrebat ce rol poate avea un aseme
nea spaţiu de întâlnire destinat copiilor foarte mici. (Prin co
pil foarte mic înţeleg chiar şi copilul înainte de naştere, chiar
înainte de a fi conceput! Părinţii pot veni în acest spaţiu al
parentalităţii încă înainte de conceperea copilului; pot veni în
timpul sarcinii; după cum pot veni după ieşirea copilului din
24
Este vorba despre cel de-al doilea Congres mondial de psihiatrie a su
garului, desfăşurat la Cannes între 29 martie şi 1 aprilie 1983, cu titlul
„Sugarul într-o lume în schimbare".
I
Ce să le spunem copiilor
99
maternitate sau până după ce a împlinit trei ani, deci până pe
la patru ani.) Motivul principal este că, până în prezent, nu
există nicio instituţie care să le dea acestor copii posibilitatea
de a avea o viaţă socială precoce. Iar spaţiul despre care vă vor
besc, destinat copiilor foarte mici, va avea tocmai acest rol, co
piii fiind însoţiţi aici de familie.
Până astăzi, în toate formele existente: centre de zi, creşe,
grădiniţe etc, copilul foarte mic poate rămâne, însă este rupt de
legăturile parentale, adică este despărţit de părinţi sau de cei
care se ocupă zilnic de ei. Or, eu am vorbit despre un spaţiu viu.
F.D.: înţeleg că este vorba despre ceva care seamănă
cu ceea ce am înfiinţat şi noi la Paris, începând cu 1979,
un loc pe care l-am numit La Maison Verte. Este un loc de
întâlnire prin definiţie tranzitoriu. Scopul este de a-i pre
găti pe copiii de până în două luni pentru creşă, pentru
centrul de zi, astfel încât experienţa pe care o vor avea
să nu îi transforme în insomniaci (ştiut fiind faptul că
efectul asupra unui copil lăsat la cămin este întotdeau
na insomnia), dar şi pentru şcoală, pentru cei care nu au
avut înainte de acel moment o viaţă socială. Scopul este
deci pregătirea copiilor pentru viaţa în societate în ab
senţa părinţilor, fără ca aceasta să le provoace stări de
nelinişte. Iată de ce ei trebuie să intre în contact cu socie
tatea împreună cu părinţii, dar într-un loc diferit.
Faptul că mama poate veni la creşă în primele zile nu
este un lucru bun, în sensul că aceasta nu se poate astfel
ocupa de ceilalţi copii ai ei. Or, copilului i se permite să
vină împreună cu mama lui. Şi tot aşa, la cămin, mame
le pot să rămână cu copiii lor. Acest lucru echivalează cu
o recompensare a isteriei. Atunci când copilul nu se ma
nifestă, i se spune mamei că poate pleca, iar când copi
lul urlă, mama poate rămâne. Regula este astfel făcută
100
Françoise Dolto
de capriciile copilului sau de voyeur-ismul unei mame
care nu lucrează aflată în mijlocul unor femei active din
punct de vedere profesional.
Acest spaţiu al parentalităţii pe care intenţionaţi să îl
creaţi în oraşul dumneavoastră este un lucru foarte util
deoarece este diferit de ceea ce există deja, acele spaţii în
care copilul este primit fără părinţi, tocmai pentru a face
din el un membru al societăţii.
Inconvenientul pentru copiii care sunt duşi la creşă
este că aceştia dezvoltă două personalităţi. La creşă, gru
pul „purtător" al celorlalţi copii este echivalentul ma
tern, iar femeile care se ocupă acolo de ei reprezintă echi
valentul patern. In schimb, copiii care au frecventat un
asemenea spaţiu de parentalitate înainte de a merge la
creşă ştiu cine sunt părinţii lor, şi mai ştiu şi faptul că
aceştia nu pot fi înlocuiţi de persoanele care se ocupă
acolo de ei, făcându-şi meseria şi fiind plătite în acest
sens de părinţii lor.
Atunci când adulţii vorbesc în faţa unui sugar, fără a
se adresa însă persoanei sale, acesta sfârşeşte treptat prin
a nu mai asculta. Se dă adesea ca exemplu cazul urmă
tor: un copil şi-a pierdut mama, însă nimeni nu i-a spus
acest lucru; aşa se face că atunci când ceilalţi încep să
vorbească despre ea, copilul se îndepărtează, el ştie că
nu trebuie să audă acele lucruri. Ceea ce înseamnă că el
este deja complet blocat, nu mai simte că are dreptul de
a trăi această încercare la modul uman. Se simte complet
singur în raport cu moartea mamei lui şi ştie că societa
tea nu vrea să împărtăşească cu el reprezentările pe care
le poate produce această suferinţă.
Şi în cazul sugarului se întâmplă acelaşi lucru.
Atunci când mama spune: „Ah, prin câte am mai tre-
Ce să le spunem copiilor
101
cut cu el!", povestind despre naştere, despre începu
tul alăptării, noi trebuie să ne adresăm acestuia: „Auzi
ce spune mama; ne povesteşte toate suferinţele prin
care a trecut din cauza ta, iar tu, la rândul tău, şi tu
sufereai din cauza suferinţei ei". Vorbim astfel despre
ceea ce povestesc părinţii, fără să le răspundem aces
tora, încercând să reformulăm spusele lor în raport cu
copilul.
Va fi un lucru foarte bun dacă veţi reuşi să realizaţi
ceea ce vă propuneţi. în cazul experienţei de la centrul
La Maison Verte, ideea mea de a preveni tulburările psi
hosociale, nevroza, psihoza, care se manifestă atunci
când este prea târziu pentru a interveni, a fost foarte
greu acceptată. Părinţii şi copiii trebuie ajutaţi să comu
nice, şi asta cu mult timp înainte de manifestarea unui
simptom clar.
Să analizăm exemplul insomniei la copiii mici 2 5 . In
somnia este un simptom care se instalează treptat şi care
devine adesea un mod de viaţă. Nici părinţii, nici noi nu
înţelegem care sunt motivele. Ei bine, copilul care a tre
cut pe la Maison Verte reuşeşte să îşi revină: noaptea ur
mătoare poate să doarmă fără probleme. Copiii care se
plictisesc au nevoie de părinţii lor în timpul nopţii pen
tru a se distra.
Aşa cum am mai spus, copiii care merg la creşă au
două personalităţi: personalitatea de obiect al societăţii
şi personalitatea de subiect care rămâne în pană în moîn cadrul clinicii psihanalitice, insomnia poate fi un simptom revela
tor al bătăliei dintre narcisismul p r i m a r şi pulsiunile de moarte. Cf.
Seminar de psihanaliză a copilului, op. cit., 1.1,173. în legătură cu tema
mai generală a tulburărilor de somn, cf. Les étapes majeures de l'enfan
ce [Etapele majore ale copilăriei], Gallimard, 1994, pp. 9 7 - 1 1 3 .
102
Françoise Dolto
mentul în care părinţii îi duc pe aceşti copii la creşă fără
să îi prevină, fără să le spună cât de trişti sunt că trebuie
să facă acest lucru, dar că nu se poate altfel.
Este foarte important ca mamele să nu se repeadă să
îşi sărute copilul de îndată ce vin după el la creşă ca să
îl ia acasă. Nu este prea uşor, cu atât mai mult cu cât
educatoarele le reproşează acest lucru: „Cum aşa, nu v-a
fost dor de copil, nici măcar nu-1 sărutaţi!"
Deci, când ajung la creşă să îşi ia copilul acasă, ma
mele trebuie să fie tari. Toţi copiii de la creşă urlă când
îşi văd mama deoarece le este teamă că vor fi devoraţi
ca nişte biberoane. Dimineaţa, când au fost aduşi, au fost
lăsaţi acolo cu sărutări fierbinţi de rămas-bun, iar acum,
când mamele vin să îi ia acasă, copiii primesc aceleaşi
sărutări aprinse din partea unor mame frustrate o zi în
treagă petrecută fără ei. Copiii ştiu că urmează să soseas
că comandoul de pantere care se vor arunca asupra lor,
dar încă nu ştiu care dintre ele este mama fiecăruia. O
pot recunoaşte doar după miros şi după ritmul în care
se mişcă. Dacă nu au acest răgaz să o identifice, se vor
simţi brusc devoraţi. Cu totul alta este situaţia dacă mai
întâi aud vocea mamei, dacă îi simt ritmul în timp ce
aceasta îi îmbracă, dacă ea ştie să preia ştafeta de la edu
catoare: „Cum a fost astăzi?" etc. Iar copilului îi va spu
ne: „Acum mergem acasă, mergem să ne întâlnim cu
tata, cu fraţii şi surorile tale, ne întoarcem acasă". Când
toate pregătirile de plecare s-au încheiat, înainte de a-1
pune în cărucior, atunci da, poate să îl sărute. Sau când
ajunge acasă, să îl giugiulească puţin, de ce nu? însă nici
odată la început, imediat când vine să îl ia de la creşă.
Deci copiii care vor merge la creşă trebuie pregătiţi,
într-adevăr, când au de-a face cu sugari de două luni care
Ce să le spunem copiilor
103
IU I răit această experienţă, educatoarele de la creşă spun
mloldeauna: „Cei care au trecut pe la Maison Verte nu sunt
I trecum ceilalţi. Ei ştiu să asculte, stau cu ochii deschişi,
im se închid în ei, nu ţipă când biberonul întârzie puţin.
Mai ales dacă li se spune: «Vin imediat, nu te-am uitat»;
Iar când sosesc mamele să îi ia acasă, nu urlă niciodată,
în plus, mimica lor este întotdeauna expresivă".
Mamele care ştiu că urmează să îşi dea copilul la cre
şă îl aduc mai întâi pe la centrul La Maison Verte. Aici el
începe să se obişnuiască cu locul nou, apoi este pregătit
ca altcineva să fie de faţă când este schimbat, altcineva
s.i îi dea biberonul, iar în acest timp mama este de faţă.
Este bine ca mamele să ştie că nu trebuie să îşi înţarce copilul cu două zile înainte de a-1 da la creşă, ci, dim
potrivă, acesta să fie obişnuit dinainte cu altă alimenta
ţie. Toate lucrurile trebuie să aibă loc treptat. Este
recomandabil în acest sens ca într-un loc cum este La
Maison Verte mama să fie ajutată de o persoană anume
care să înceapă prin a-1 schimba în prezenţa ei, timp în
care aceasta îşi linişteşte copilul: „Aşa o să fie şi la creşă,
educatoarele de acolo te vor schimba — toată lumea le
spune tanti —, nişte persoane angajate de părinţii tăi care
le plătesc ca să aibă grijă de tine".
Pentru copil este foarte important să ştie că nu trebuie
să le iubească pe aceste tanti, şi nici acestea pe el. Dacă
însă îl iubesc, cu atât mai bine! Dar nu este un lucru im
portant. Important este că ele sunt angajate de părinţii
lui pentru a avea grijă de el, deoarece fără ajutorul unei
alte persoane acesta nu poate supravieţui.
Pare un lucru ieşit din comun să-i spui aşa ceva, însă
efectul este radical asupra sănătăţii copilului care reuşeş
te în felul acesta să îşi păstreze personalitatea. Va şti astfel
104
Françoise Dolto
Ce să le spunem copiilor
105
că este fiul sau fiica lui cutare sau cutare şi că, indiferent
de mediul în care se găseşte, nu devine un obiect al aces
tuia, nu este obiectul persoanelor care au grijă de el. Va ră
mâne întotdeauna el însuşi, legat de părinţii lui, pentru
moment încredinţat unei anumite persoane, aceasta neavând defel drepturi necondiţionate asupra persoanei sale.
Acelaşi lucru se întâmplă şi la şcoală, copilul trebuie
prevenit în legătură cu faptul că învăţătoarea nu are
niciun drept asupra lui; datoria ei este să îl înveţe carte.
Dacă este o persoană nervoasă, poate să îi mai şi atingă
pe copii, să le dea note bune sau note proaste. învăţătoa
rea este plătită ca să îi înveţe carte; nu este plătită ca să
fie drăguţă. Dacă totuşi se întâmplă să fie aşa: „Chiar ai
noroc că este drăguţă". Câţi copii nu am întâlnit în cla
sa a doua primară care voiau să se întoarcă în clasa în
tâi deoarece acolo au avut o învăţătoare drăguţă, deşi o
învăţătoare nu trebuie să fie nici bună, nici rea. Pentru
copil, important este să fie la şcoală cu alţi copii, să ştie
că învăţătoarea este plătită pentru socializarea lui prin
învăţământ şi că niciodată nu ţine locul unei mame. Re
gula spune să mergi la şcoală începând cu o anumită
vârstă. Nu este nici bine, nici rău dacă îţi place sau nu îţi
place să mergi la şcoală. însă din moment ce tot trebuie
să mergi, este mai bine pentru tine dacă îţi face plăcere!
F. D.: Copiii surzi din naştere nu sunt defel şi muţi.
Copiii surzi sunt foarte vorbăreţi, ei nu spun ceva inte
ligibil, nu cu modulaţii ale vocii perceptibile pentru ure
che; există şi alţii care aud sonorităţile, vibraţiile, aceştia
nu sunt întru totul surzi. Oricum, aceşti copii sunt în plin
limbaj, în limbajul vizual, în limbajul olfactiv, ritmic, mimic, gestual.
Există copii surzi şi, deopotrivă, orbi. Şi aceştia pot fi
trataţi, m-am ocupat şi eu de câţiva, chiar la vârsta de
26
nouăsprezece ani, când erau deja consideraţi arieraţi .
Modalitatea prin care aceşti copii îl deosebesc pe celălalt
este mirosul şi pipăitul. Se poate comunica foarte bine
cu ei, cel puţin atunci când sunt mici.
Ar fi foarte bine dacă părinţii care au un copil surd ştiu
că şi copilul lor are acces la limbaj, la fel ca şi un copil care
aude — nu este vorba despre limbajul verbal, ci despre
limbajul mimic, limbajul complice, limbajul bucuriei, al
durerii, al relaţiilor interpsihice — şi reuşesc să codifice
acest limbaj în funcţie de limba semnelor utilizate de et
nia din care fac parte. Dacă pentru copilul lor ei pot învă
ţa limba semnelor, este minunat, bineînţeles, dar este deja
foarte important dacă, pentru început, pot să comunice la
distanţă prin mimică sau, oricum, să intre în contact cu
copilul lor prin orice alt mijloc decât cel verbal, audibil.
La urma urmelor, o doică este o altă mămică — nu o
mamă naturală, ci o altă mămică —, ceea ce nu este nici
odată cazul cu o profesoară. Toate aceste lucruri li se pot
spune copiilor sub trei ani în asemenea centre de pregă
tire, îi va ajuta enorm mai târziu.
ÎNTREBARE: Aţi vorbit despre vocea care îl introduce pe Ce
lălalt. Puteţi dezvolta acest aspect în legătură cu copiii surdo
muţi?
Copiii surzi trăiesc într-o continuă magie. De pildă,
mama aude maşina soţului care soseşte acasă; se duce la
Se face trimitere aici la cazul Corinei, o tânără surdă şi oarbă din naş
tere, spitalizată într-o secţie de psihiatrie, al cărei tratament psihana
litic a fost c o o r d o n a t de Françoise Dolto, la spitalul Trousseau, de în
dată ce s-a reuşit realizarea transferului tocmai în legătură cu simţul
olfactiv. Cf. Séminaire de psychanalyse d'enfants, op. cit., t. II, pp. 7 2 - 8 0 ,
precum şi Solitude, op. cit., pp. 3 4 8 - 3 5 0 , 3 5 6 - 3 5 7 .
106
Françoise Dolto
uşă să îl întâmpine. Văzându-şi tatăl intrând când mama
deschide uşa, copilul va încerca şi el să deschidă uşa
pentru a-şi întâmpina tatăl şi va resimţi o teribilă nepu
tinţă. Niciodată nu va reuşi să îşi aducă acasă tatăl, se
gândeşte el, deoarece nu i s-a spus că este surd. Părinţii
nu le spun copiilor că sunt surzi şi este o mare greşeală.
Unui copil care are o infirmitate trebuie să i se vor
bească imediat despre ea, de îndată ce a fost observată.
Spunându-i că are o infirmitate de îndată ce o obser
văm, putem creşte altfel un copil deoarece, ştiind despre
ce este vorba, acesta nu va mai trăi cu un permanent sen
timent de neputinţă. Va şti care îi este infirmitatea şi ast
fel va putea compensa cu ajutorul celorlalte simţuri, al
celorlalte mijloace de comunicare, mult mai ascuţite de
cât ale celor care nu prezintă aceeaşi infirmitate.
în realitate, coborâm scările cu ochii. înţeleg tot mai
bine acest lucru pe măsură ce îmbătrânesc. Stau de pa
truzeci de ani în acelaşi imobil, unde există o scară pe
care o cunosc foarte bine, însă când este o pană de cu
rent trebuie să mă ţin de balustradă. Ca şi cum în mod
obişnuit aş coborî cu ochii.
Copilul surd are ochii şi mai deschişi decât noi, pân
dind tot ce este semnificativ: nuanţele, chipurile, dar ei
mai au şi mirosul. Mirosul pe care îl avem fiecare este
specific fiinţei noastre vii. Mirosul ni se schimbă în func
ţie de sentimentele pe care le nutrim în clipa respectivă,
deci copiii mici, al căror miros trebuie exersat când simt
persoanele de la o anumită distanţă, vor recunoaşte în
felul acesta persoanele familiare pe care nu pot să le
vadă sau audă. Acest lucru este valabil pentru copiii fă
ră auz. Perechile de nervi cranieni comandă şi ochii, şi
urechile. Când ciulim urechile la dreapta, nu putem în-
Ce să le spunem copiilor
107
toarce ochii decât la dreapta. Copilul care nu are ureche
pentru a auzi ascultă, dacă se poate spune aşa, cu ochii,
folosindu-se de un soi de tactilitate, de radar.
Cu siguranţă aţi citit mărturiile unor orbi care des
coperă spaţiul cu ajutorul unui fel de radar. în ziua Z,
orbul — nu cel din naştere — va descoperi că spaţiul
în care se află îi este complet cunoscut printr-un simţ
care îl ajută să perceapă adâncimea, lăţimea încăperii
în care se află, şi acest lucru graţie unui radar, incon
ştient până în acel moment, pe care îl conştientizează
dintr-odată. Am citit o carte foarte interesantă de prin
anii '20, scrisă de un orb, infirm din război, care era
complet „dezorientat" până în ziua în care, dintr-odată,
totul s-a schimbat. Un orb din naştere îi vorbise despre
acest fenomen. însă el îşi spunea: „Nu mai e posibil în
cazul meu, eram prea în vârstă când am orbit (îşi pier
duse vederea în timpul Primului Război Mondial)." Cu
toate acestea, într-o bună zi, pe când rătăcea în singu
rătatea lui, într-o hărmălaie de nedescris alături de câţi
va orbi ca şi el, dintr-odată s-a simţit ghidat, se afla în
tr-o stare de cvasiinconştienţă. Şi atunci a avut
percepţia acelui „radar", pereţii din dreapta, pereţii din
stânga. într-o parte a simţit şi prezenţa unor plante care
amortizau cumva sunetul. I-a întrebat imediat pe cei
lalţi, mai vechi în infirmitate decât el: „Aşa este, i-au
răspuns aceştia, este extraordinar, gata, ai şi tu radar.
Acum aproape că nu-ţi mai trebuie bastonul, foloseşte-te de radarul tău".
în ceea ce îi priveşte, copiii surzi pot să-i înţeleagă pe
ceilalţi slujindu-se de văz, dar şi de simţurile tactil şi ol
factiv, ca şi de gestica inconştientă. Bineînţeles, este şi
mai bine dacă pot folosi codul conştient numit limbă a
108
Françoise Dolto
semnelor; o pot învăţa de la părinţi şi folosi în comuni
carea cu aceştia.
Un copil care a reuşit încă de la naştere să comunice
cu părinţii lui va fi mult mai adaptabil la societate, în
special la societatea celor surzi ca el, care folosesc limba
semnelor, şi se va simţi mai în siguranţă în societatea ce
lor care aud. Mai târziu, pe la patru, cinci ani, părinţii
vor găsi modalitatea de a-1 învăţa şi cealaltă limbă, a
doua (prima fiind pentru el limba semnelor), limba ver
bală a ţării sale — în cazul nostru, franceza — vorbită şi
citită de pe buze.
ÎNTREBARE: Este vorba despre un băiat de trei ani şi de
un altul de nouă luni, cu tată arab şi mamă franţuzoaică. Ta
tăl se gândeşte serios la o circumcizie pentru fiii lui. Pentru
mamă, circumcizia este ca o mutilare. Cum vedeţi această
problemă?
F. D.: Această situaţie nu reprezintă deloc o problemă
în sine. Pentru mamă, da, este o problemă. Probabil şi
pentru tată, dacă acesta nu are în vedere o circumcizie
rituală, ci o circumcizie de dragul circumciziei, ceea ce
este o prostie.
Admitem că circumcizia de dragul circumciziei, făcu
tă de un chirurg oarecare, nu este nici ceva bun, nici ceva
rău. însă în cazul de faţă ea reprezintă dorinţa tatălui; iar
pentru copilul de nouă luni este cam târziu.
în realitate, vârsta potrivită pentru orice circumcizie
este opt, maximum cincisprezece zile. Sau în momentul
în care copilul începe să facă infecţii repetate din cauza
unei fimoze, iar păstrarea prepuţului reprezintă un risc
suplimentar. într-o asemenea situaţie se impune circum
cizia şi acest lucru trebuie explicat copilului: „Există ris
cul să te îmbolnăveşti şi să pierzi acest mugur important
Ce să le spunem copiilor
109
pentru floarea vieţii (glandul)". Asemenea lucruri pot fi
spuse în acest mod poetic şi, în acelaşi timp, adevărat.
Circumcizia este necesară în cazul unui risc sau pe
fondul unei credinţe, însă nu trebuie făcută doar ca să
se poată spune că s-a făcut, fără să fie parte a unui ri
tual. Ar fi lipsit de sens. Dacă tatăl respectiv vrea ca fiul
lui să fie circumcis pentru ca alţii să nu spună că nu a
făcut acest lucru, într-adevăr, mama trebuie să îl ajute
să spună: „Nu, nu aşa, pe ascuns, ci doar ca ritual, în
mijlocul celor asemenea lui şi după obiceiurile acestei
credinţe, în cadrul căreia circumcizia reprezintă un
semn de recunoaştere virilă şi umană". Circumcizia nu
este în niciun caz o mutilare, însă poate căpătă această
marcă dacă reprezintă o formă de ipocrizie, făcută nu
mai pentru ca alţii să nu îi reproşeze tatălui că nu a res
pectat un obicei care pentru acesta este absurd, în care
nu mai crede.
Şi în cazul evreilor se întâmplă acelaşi lucru, dacă
doctorul îi face copilului circumcizie doar pentru a nu
se putea spune că nu i-a făcut. Aşa ceva se plăteşte la a
doua sau a treia generaţie.
Atunci când se naşte un copil, dacă aceasta este dorin
ţa, izvorâtă din credinţă, a tatălui şi a mamei, dorinţa de
a-şi înscrie copilul în rânduielile şi sub ocrotirea unei re
ligii care reprezintă sensul vieţii lor, ei trebuie să îşi spu
nă: „Dacă eu am să mor mâine, cine va prelua responsa
bilitatea creşterii lui?" Când se naşte o fiinţă umană,
datoria noastră este să îi asigurăm această continuare prin
care alte persoane îşi asumă tutela şi responsabilitatea
educării lui în modul în care părinţii, primii răspunză
tori, şi-au propus să o facă. Rolul acesta revine naşilor şi
naşelor.
110
Françoise Dolto
Unui copil circumcis nu i se poate face educaţie „de
formă". Nu ar avea niciun sens. Nu ştiu dacă am răs
puns la întrebarea pe care mi-aţi pus-o, dar după păre
rea mea, copilului respectiv trebuie să i se spună ce în
seamnă circumcizia, precum şi faptul că în felul acesta i
se face o onoare. Această marcă specifică sexului său
echivalează cu o valorizare a fiinţei sale masculine într-o
societate în care funcţionează o etică clară în educarea
membrilor săi, o etică de natură spirituală, şi nu numai
o morală a comportamentului.
Toate mamele consideră că circumcizia este o mu
tilare; este problema lor. Departe de a fi o mutilare,
circumcizia precoce permite o creştere a intensităţii
dorinţei, deoarece, lipsit de protecţia prepuţului, glandul are o sensibilitate mult mai mare. Cu timpul, mu
coasa devine mai aspră şi sensibilitatea scade. însă la
început este o adevărată eliberare prin îndepărtarea
protecţiei glandului, iar fiinţa umană respectivă se va
simţi ridicată în rang, sensibilizată ca aparţinând mas
culilor din grupul său familial şi social. Dacă mama
nu vrea ca băiatul ei să poarte însemnul dorinţei tată
lui (acesta vrând ca fiul său să nu îi aparţină doar lui
şi mamei sale, ci să îi aparţină şi lui Dumnezeu), în
seamnă că felul ei de a vedea lucrurile se aseamănă
într-o oarecare măsură cu atitudinea unei căţele faţă
de căţeluşul ei, a unei pisici pentru pisoiaşul ei. Aceas
tă mamă doreşte să îşi păstreze copilul pentru ea, să
îl protejeze de orice suferinţă fizică, fără să înţeleagă
faptul că fiul ei trece astfel printr-o încercare umanizantă cu implicaţii simbolice la nivelul limbajului.
Toate aceste lucruri trebuie neapărat explicate oame
nilor.
Ce să le spunem copiilor
111
în cadrul religiei creştine, Iisus din Nazaret a intro
dus o noţiune nouă: nu o însemnare a trupului, ci a ini
27
mii. El a vorbit despre tăierea împrejur a inimii . Un
semn interior pe care nimeni nu îl poate vedea, evitându-se astfel orice ipocrizie. Circumcizia penisului nu în
seamnă şi circumcizia inimii. Importantă este circumci
zia irumii, cea din inimă, pierderea protecţiei infantilizante
(ca aceea asigurată de mamă când eşti mic). Organul ini
mă simbolizează controlul bărbatului asupra propriilor
pulsiuni, bărbat care se supune liber unei legi în nume
le Dumnezeului său transcendent, al cărui însemn îl în
scrie în chiar lăcaşul iubirilor sale omeneşti, inima.
Aceasta este semnificaţia.
în concluzie, răspunsul meu dat în jargonul psihana
litic acelei biete mame despre care era vorba se rezumă
la aceea că trebuie să se descurce. Să se gândească îm
preună cu tatăl copilului la sensul de onoare şi promo
vare pe care îl presupune ritualul circumciziei pentru fiul
lor, însă să renunţe dacă este vorba despre o circumcizie
făcută de gura lumii sau pentru nişte rude pe care copi
lul le va moşteni...
Ar fi interesant dacă printre noi sunt femei musulma
ne care au copii care fac într-un fel deja parte din etnia
franceză, dar sunt mame care pot susţine această onoa
re de a aparţine religiei tatălui sau bunicului lor, femei
27
Această tematică a „tăierii împrejur a inimii" a fost, bineînţeles, dezvol
tată din perspectivă neotestamentară. Ea se regăseşte, în principal, la te
melia epistolelor lui Pavel (cf. Romani II, 29). Dar apare ca atare deja în
mod explicit în Vechiul Testament (de exemplu Ieremia, IV, 4).
Françoise Dolto a dezvoltat valenţa metaforică a „inimii" în „Le coeur,
expression symbolique de la vie afective" [„Inima, expresie simbolică
a vieţii afective"], în La Difficulté de vivre, op. cit., pp. 1 7 1 - 1 7 5 .
112
Françoise Dolto
care le pot ajuta pe celelalte femei care sunt gata să stri
ge: „Ne mutilaţi copiii". Acestea ar trebui să înţeleagă şi
să confere o valoare umanizantă unui ritual plin de ele
mente simbolice pentru copil, pentru familia lui şi pen
tru anturajul social prezent în acea zi la ceremonie.
ÎNTREBARE: Dacă unui copil i se dă să sugă suzeta, se poa
te spune că îi sunt satisfăcute în mod exagerat dorinţele, se
poate spune că îi creăm astfel noi nevoi?
F. D.: Aşa este, într-o asemenea situaţie îi satisfacem
o dorinţă orală, acea dorinţă pasivă a gurii de a suge tetina. I se creează copilului iluzia că suge. în felul acesta
părinţii au linişte, ştiut fiind faptul că, în general, părin
ţii se simt deranjaţi atunci când copilul plânge. De cele
mai multe ori, aceştia nu au timp să îi vorbească copilu
lui şi atunci el este împiedicat să îşi exprime suferinţa,
dându-i-se iluzia că este la sân. Nu este un lucru bun
deoarece astfel copilul este împiedicat să caute o soluţie,
chiar şi aceea de a-şi suge degetul mare, ceva mai bine
decât atunci când suge suzeta sau de a-şi suge pumnul
sau orice altceva. Se ştie că un copil duce totul la gură.
Iar când duce la gură, duce şi la nas, la urechi, la ochi.
Este felul lui de a integra totul.
De ce are nevoie copilul în acele momente? De un ali
ment simbolic, adică de un element auditiv, vizual, de
limbaj, ceva care să îi vorbească despre acel gust şi să nu
mească prin cuvinte obiectul pe care îl duce la gură. De
pildă, dacă este vorba despre partea metalică a unei ju
cării zornăitoare: „Vezi, este rece pentru că este partea
metalică". Dacă, altădată, duce la gură partea din os:
„Nu este aşa rece ca şi partea metalică". Aceste lucruri
trebuie spuse atunci când părinţii sunt de faţă; dacă nu,
asta este. Sau un alt exemplu: „Uite, ai apucat păturica
Ce să le spunem copiilor
113
(sau bluziţa) ca atunci când îţi dau să sugi şi, cum o ţii
sub nas, crezi că eşti la mine în braţe şi sugi. îmi pare
rău, dar nu este adevărat". Copilul va fi foarte interesat
de ceea ce i se spune şi va lăsa păturica, atent la cel care
îi vorbeşte.
Pentru copil, veritabilul element tranziţional sunt cu
28
vintele , însă există şi obiecte care înlocuiesc prezenţa
maternă sau obiectul parţial mamelon, atunci când copi
lului nu i s-au spus la timp cuvintele referitoare la cele
lalte percepţii pe care le-a avut în legătură cu prezenţa
maternă. Nu este un lucru foarte grav; mulţi oameni au
ajuns chiar mari savanţi datorită faptului că îşi sugeau
degetul, de pildă Einstein, care dădea impresia unui co
pil retardat pentru că şi-a supt degetul până la unspreze
ce ani. Profesorii lui spuneau: „Nu o să fie nimic de ca
pul lui, sărăcuţul". Or, „sărăcuţul" îşi sugea degetul şi
medita tot timpul, căci meditaţia este stimulată de sup
tul degetului. Şi a tot meditat până a ajuns matematician,
dar asta nu înseamnă că toţi au aceeaşi soartă, marea ma
joritate a oamenilor neatingând această performanţă.
ÎNTREBARE: Ce se poate spune despre un copil de cinci ani,
perfect autonom, care s-a obişnuit să se despartă de mama lui
în diverse ocazii (când este cu prietenii, când merge la grădiFrançoise Dolto a adoptat întotdeauna o poziţie critică faţă de obiec
tul tranziţional, cel puţin în situaţia în care, ignorându-se intuiţia ori
ginală a lui Winnicott, s-a ajuns p â n ă la preconizarea folosirii respec
tivului obiect. In realitate, acesta corespunde mai degrabă ratării unei
tranziţii care nu s-a efectuat deloc sau d o a r incomplet. Afirmaţia con
form căreia d o a r cuvântul este cu adevărat tranziţional ilustrează cu
prisosinţă motivaţia acestei poziţii. Doar prin cuvânt şi prin rostire su
biectul copil, încă de la primul gângurit, va putea fi cu a d e v ă r a t eli
berat şi se va elibera de legăturile „substanţiale". A se vedea, de exem
plu, L'image inconsciente du corps, op. cit., p. 64 şi urm.
114
Françoise Dolto
niţă sau iese afară la joacă), dar care alteori se agaţă de ea la
modul fizic (mângâieri îndelungi, alintări) şi nu vrea să ple
ce de lângă ea? Pediatrul a răspuns: „Lipsă de încredere în
sine, nu îi interziceţi aceste manifestări afective".
F. D.: Nu înţeleg din ce motive această mamă ascultă
de respectivul medic. Şi nici de ce ar trebui să asculte de
mine. Ce simte ea nevoia să facă? Se bucură atunci când
copilul vine şi se lipeşte de ea? Dacă da, asta este, înseam
nă că încă se mai află amândoi în acea perioadă inocent
incestuoasă, însă lucrurile se vor schimba. Copilul este
deja foarte evoluat, dar în acelaşi timp simte parcă un re
gret, probabil ca şi mama lui: „Nu mai am copil, e groaz
nic!", aşa se face că din când în când băieţelul simte ne
voia să o consoleze: „Ba da, ba da, ai încă un copil".
Unii copii sunt foarte evoluaţi, şi totuşi din când în
când ei toarnă gaz pe foc: „Trebuie să o mai alint pe
mama, draga de ea!" Iar mama va crede că aceasta este
dorinţa copilului, în realitate este şi dorinţa ei. însă în ca
zul de faţă există o identificare a medicului cu copilul;
probabil şi acestuia i-au lipsit alintările, deci simte nevo
ia să îi spună mamei: „Nu i le interziceţi". De ce nu? Dar
şi de ce da?
ÎNTREBARE: Este vorba despre un copil de zece ani a cărui
mamă a murit. Cei din familie nu vor să vorbească despre acest
lucru nici între ei, nici cu copilul. Când cineva încearcă totuşi
să abordeze subiectul, copilul iese din încăpere. Cum trebuie
să îi vorbim în calitatea noastră de profesionişti?
F. D.: Persoana care pune întrebarea este învăţătoarea
copilului?
RĂSPUNS: NU, este psiholog.
F. D.: Sunteţi psiholog şi vi s-a cerut să vă ocupaţi de
copil? Cine v-a cerut acest lucru?
Ce să le spunem copiilor
115
RĂSPUNS: Copilul a fost trimis pentru o consultaţie înain
te de vacanţă în legătură cu alte probleme, iar ulterior l-am
mai văzut de câteva ori.
F. D.: Foarte bine, înseamnă că tot el o să vă vorbească
despre aceste lucruri, chiar dacă tace. Lăsaţi-1 o bună bu
cată de timp să tacă, din moment ce şi mama lui a tăcut
pentru el; la început, copilul acesta va face transferul per
soanei mute asupra lui însuşi, deci începeţi prin a fi mută.
într-adevăr, copilul transferă la început ce vede în jurul
lui. Or, cum în acest moment mama lui este mută pentru
el, şi el va fi mut cu dumneavoastră pentru a intra în el
însuşi, la modul simbolic şi spiritual, în relaţie cu propria
mamă. Nu încercaţi să îi puneţi întrebări. Spuneţi-i direct
că o persoană anume v-a cerut să vă ocupaţi de el, deoa
rece se pare că de când s-a întâmplat ce s-a întâmplat —
fără să îi spuneţi ce, ştie şi singur — viaţa lui nu este prea
uşoară şi că, dacă este de acord, sunteţi gata să îl ascultaţi
cu re'gularitate, iar dacă nu vrea, poate să spună.
In ceea ce mă priveşte, folosesc adesea plata simboli
că, este un mijloc care îi permite copilului să marcheze
refuzul consultaţiei. De altfel, copilul trebuie felicitat
atunci când refuză: „Nu vrei această şedinţă, foarte bine;
când ai să îmi aduci plata (biletul de metrou folosit, o pie
tricică sau un timbru pe care 1-a desenat el), am să ştiu că
vrei o şedinţă. Astăzi înţeleg că nu vrei".
Este foarte interesant, deoarece sunt copii care vor
acea şedinţă, însă nu scot o vorbă de-a lungul a zece,
cincisprezece şedinţe, dar care vin cu regularitate, sin
guri, nu întârzie niciodată şi îşi aduc plata simbolică 2 9 .
Totul a început atunci când unii copii abandonaţi, revoltaţi şi negativi
faţă de orice i-au dat lui F r a n ç o i s e Dolto ideea instituirii unei plăţi
simbolice, d o v a d ă a nevoii pe care o resimţeau ca refuzul lor să fie as-
116
Françoise Dolto
Aceste şedinţe de tăcere totală sunt ceva extraordinar
pentru ei, dacă psihologul le poate suporta, ştiind că prin
această tăcere copilul îşi face doliul.
Aşa pot sta lucrurile în cazul la care vă referiţi. Copi
lul iese din încăpere atunci când dumneavoastră înce
peţi să vorbiţi de faţă cu el despre moartea mamei lui?
Aşa este? înseamnă că, în ceea ce vă priveşte, fără să vă
spună un cuvânt, va vorbi cu dumneavoastră la modul
interior, va retrăi tot ce trebuie să trăiască şi încetul cu
încetul o să vă povestească un vis sau o să deseneze
ceva. Până atunci însă, respectaţi-i doliul, un doliu care
nu poate fi trăit deocamdată decât în tăcere, fiindcă şi
ceilalţi membri ai familiei nu vor sau nu pot să îi vor
bească despre aceste lucruri.
ÎNTREBARE: Cum poate o mamă să îi vorbească fiicei sale
de patru ani despre faptul că soţul ei a fost arestat pentru o
perioadă cuprinsă între cinci şi zece ani?
F. D.: Soţul ei este şi tatăl copilului? Da? în cazul aces
ta, copilul ştie. Chiar dacă nu i s-a spus prin cuvinte, co
pilul ştie.
RĂSPUNS: Copilului i s-a spus că e plecat.
F. D.: I s-a spus că este plecat, însă copilul ştie foarte
bine că a fost minţit. Mama poate să îi spună pur şi
simplu: „Ţi-am spus că tatăl tău a plecat, dar tu ştii foarcultat. Mai târziu, Françoise Dolto a elaborat această inovaţie tehnică
şi a generalizat-o. Contractul plăţii simbolice este încheiat între psih
analist şi copil în cazul în care, în u r m a întâlnirilor preliminare, copi
lul este de a c o r d să fie ajutat. O pietricică, un timbru fals sau o mone
d ă d e z e c e c e n t i m e , plata simbolică n u este nici u n c a d o u , nici u n
obiect parţial şi nu trebuie interpretată. De la o şedinţă la alta, ea ates
tă dorinţa copilului de a-şi a s u m a la m o d u l personal tratamentul. Cf.
Séminaire de psychanalyse d'enfants, op. cit., t. II, pp. 1 0 7 - 1 2 4 , şi La diffi
culté de vivre, op. cit., pp. 2 6 2 - 2 6 3 .
Ce să le spunem copiilor
117
te bine că nu este adevărat. Dacă ştii ce i s-a întâmplat,
spune-mi ce crezi. încetul cu încetul, am să îţi spun şi eu
adevărul". După care mama poate adăuga: „Erai prea
mică atunci, aşa că m-am gândit că nu pot să îţi explic,
însă sunt sigură că ştii ceva şi nu ai nici tu curajul să îmi
spui. Suntem amândouă la fel, niciuna dintre noi nu are
curajul să vorbească despre asta, aşa că spunem că tata
e plecat. Eu aşa spun la toată lumea, că soţul meu e ple
cat, dar între noi, dacă tu vrei, putem vorbi de-adevărat." Copilul nu va răspunde nimic, iar mai târziu, după
două, trei zile, va spune o vorbă sau va face un desen în
care se vor vedea peste tot gratii în spatele cărora va fi
un omuleţ. Atunci mama îi va spune:
— Da, ai dreptate, acolo e tata.
— De ce?
— Păi, pentru că a făcut o prostie.
Şi îi va povesti atunci ce prostie a făcut tata. Dar şi
mai important este ca fetiţa să poată merge la închisoa
re să îşi vadă tatăl sau să îi scrie.
Pentru deţinuţi este deosebit de important să fie iu
biţi de copilul lor în timpul încercării prin care trec. Nu
mai aşa închisoarea îi poate ajuta cu adevărat să se rea
biliteze, deoarece aceşti oameni au fost lipsiţi de educaţie
sau au trecut printr-un moment de slăbiciune în ceea ce
priveşte autocontrolul, prin urmare, dacă propriul lor co
pil îi iubeşte, ei se simt responsabili. Când se văd iubiţi
de propriii lor copii, în ciuda urmărilor actului reproba
bil pe care l-au făcut, aceşti oameni se simt responsabili,
însă nu culpabili. Doar aşa se poate umaniza o deficien
ţă de comportament: prin asumarea responsabilităţii şi
evitarea efectului distructiv al culpabilităţii. Dragostea
propriului copil este cel mai mare sprijin în acest sens.
118
Françoise Dolto
Am ajutat nenumăraţi copii de deţinuţi. La început,
nu mi se dădeau detalii — tatăl plecase, meseria îl obli
ga să stea departe de casă — până când mama îmi spu
nea că, de fapt, tatăl este la închisoare.
Copiii .ştiu aceste lucruri. Şi vi le spun prin desene
le pe care le fac, fără să ştie că le spun. Ei le ştiu la mo
dul inconştient. însă este mult mai bine dacă există şi
cuvinte care să dea glas acestor realităţi. Copiii sunt ex
trem de inventivi atunci când se pune problema să îşi
scuze părinţii, îl învinovăţesc, de pildă, pe bunicul care
nu s-a ocupat de creşterea copilului său. Ceea ce şi este
de cele mai multe ori adevărat: deţinuţii sunt adesea
persoane care nu au avut tată în momentul socializării.
De multe ori, situaţia respectivă îi ia pe oameni pe ne
pregătite: nu sunt în stare să îi spună copilului imediat
ce s-a întâmplat, fiind ei înşişi pradă unei emoţii prea
puternice. De aceea, trebuie să revină asupra celor în
tâmplate şi să spună: „Erai prea mic; am înţeles acum că
şi tu ştii foarte bine ce s-a întâmplat; nu vreau să conti
nuăm aşa, să îţi spun tot felul de lucruri, mai ales că e o
situaţie care poate să dureze" etc.
Trebuie să ştiţi următorul lucru: la cinci ani, un copil
înţelege totul! înţelege foarte bine cuvintele.
La început, poate exista un moment de revoltă împo
triva tatălui: „Este un om rău, a făcut un lucru urât".
— Aşa crezi tu, dar când ai să fii mare, poate ai să în
ţelegi mai bine ce s-a întâmplat. Ai făcut bine că ţi-ai ales
acest tată. (Şi asta cu atât mai mult dacă este vorba de
spre tatăl adevărat al copilului, căci dacă ar fi un iubit al
mamei, lucrurile ar sta altfel.)
Tatăl nu este „rău". Poate fi un pervers înrăit şi care
totuşi a făcut copii. Nu ştiu ce faptă a comis bărbatul în
Ce să le spunem copiilor
119
discuţie, dar nu trebuie să folosim cuvintele pe care le
folosesc copiii. în cazul de faţă, copilului trebuie să i se
spună: „Ştii ce, ce a făcut tatăl tău sunt lucruri pentru oa
meni mari, tu nu poţi să le înţelegi, dar nu îţi dau voie
să spui că tata este un om rău. A căzut într-o capcană, o
capcană pe care şi-a întins-o singur, dar asta nu înseam
nă că este un om rău".
Trebuie refuzate cu tărie cuvintele care reprezintă ju
decăţi de valoare: rău sau urât. De multe ori îi auzim pe
copii spunând: „Mama e o rea". Putem să le răspundem:
„Ştii ce, nu vorbi aşa, nu este o cotoroanţă, este o feme
ie: cotoroanţele sunt rele, nu mamele".
Aşa este, „urât", „rău" sunt cuvinte cu valoare este
tică. Ce înseamnă „rău"? „Atenţie, câine rău?" Este lip
sit de sens. Copilului trebuie să i se spună: „Există o lege,
iar tatăl tău a uitat că există legea".
Copiii sunt de un mare ajutor; ei sunt la fel de isteţi
ca şi noi, la fel de iubitori deci înţeleg foarte bine. într-un
anume fel, ei şi : au ales destinul, de cele mai multe ori
nu unul simplu. Trebuie să le spunem: „Când te-ai năs
cut, nu ai ales un drum uşor, asta înseamnă că vrei să fii
la înălţime; o să încercăm să o scoatem la capăt".
ÎNTREBARE: Aţi vorbit despre suferinţă şi aţi spus că tre
buie să o uităm pentru ca dorinţa să poată renaşte.
F. D.: Nu, nu am spus să o uităm, ci să o depăşim. Şi
pentru asta, trebuie să vorbim. Când vorbim despre su
ferinţă, pulsiunile activate se calmează datorită întâlni
rii cu cineva care ascultă. Doar aşa dorinţa nu se va mai
bloca în faţa imposibilităţii de a găsi şi altă cale de satis
facere decât morbiditatea suferinţei, căci oblojirea orgo
liului cu propria suferinţă seamănă a masturbare, steri
lă ca orice masturbare. Ne complăcem în propria suferinţă
120
Françoise Dolto
Ce să le spunem copiilor
121
dacă nu o spunem cuiva care ne poate despovăra de ea.
Este greu de înţeles: dorinţa îşi găseşte satisfacerea, cu
mai puţin câştig însă şi în cazul individului, şi al socie
tăţii, atât în masocliismul suferinţei, cât şi în plăcerea îm
părtăşită cu ceilalţi (sau în durerea împărtăşită, deci
umanizată prin limbaj).
Este limpede că atunci când cineva nu conteneşte să se
vaite în legătură cu o suferinţă pe care o are sau atunci
când îi impunem tăcerea ca să nu poată vorbi despre ea —
cum se întâmplă cu copiii bolnavi de miopatie sau cei in
firmi din naştere (epilepsia este o altă problemă) —, ei
bine, în cazul acesta nu există decât o singură cale, să i se
spună adevărul şi să fie ascultat, aşa cum vrea sau poate
acesta să îşi exprime punctul de vedere.
Când în faţa noastră avem un copil cu miopatie, pen
tru care nu există astăzi decât un pronostic fatal de agra
vare a bolii, trebuie să îi spunem imediat: „Ai o infirmi
tate care se poate agrava din ce în ce mai mult; numai tu
ştii ce simţi şi poate vei putea frâna evoluţia acestei boli,
poate... nu este sigur".
Cel mai important lucru este păstrarea comunicării.
Din clipa în care cuiva i se spune de ce infirmitate suferă,
acesta poate desfăşura nenumărate forme de supracompensare pentru a rămâne un subiect, în loc să devină un
individ din carne şi sânge, tot mai mult un obiect pentru
ceilalţi. Posibilitatea de a te bucura rămâne prezentă atât
timp cât există o comunicare cu ceilalţi, ceilalţi care spun
adevărul, nu care se prefac: „Aşa e, mâine o să te simţi
mai bine", deşi toată lumea ştie că nu este adevărat.
ÎNTREBARE: Ce ne puteţi spune despre copilul aflat în faţa
unei boli gravei
F. D.: Trebuie să i se vorbească despre asta imediat, să
i se spună: „Poţi să îmi spui tot ce simţi; doar tu ştii cum
stau lucrurile; trebuie să îi spui doctorului, iar dacă el nu
are timp să te asculte, am să te ascult eu". Trebuie cel pu
ţin să fi putut vorbi cu cineva.
Există posibilitatea ca peste câţiva ani să se găseas
că modalitatea de a vindeca sau ameliora evoluţia bol
navilor de miopatie. Există această posibilitate şi de
„ U n e infinie tendresse" a fost realizat în 1969 de Pierre Jalland (Films
1 3 / A r i a n e Films).
aceea este important ca aceşti copii să vorbească de
spre simptomele lor, ca şi despre felul în care acestea
variază şi ei le resimt şi le pun în legătură cu emoţiile
pe care le trăiesc. Este un ajutor preţios pentru obser
varea acestei boli. De aceea, trebuie să i se spună: „Nu
eşti singur". Să ştie că nu este singur în încercarea prin
care trece, că şi alţii suferă de aceeaşi boală şi se pot întrajutora.
Se recomandă deci să fie împreună cu alţii care sufe
ră de aceleaşi perturbări, contrar părerii curente care re
comandă să fie crescuţi separat, nu alături de infirmi.
Dimpotrivă, suferinţa lor este mai mică atunci când sunt
împreună cu alţii asemenea lor, cu condiţia să fie vizitaţi
în continuare şi să nu li se ascundă infirmitatea. Doar aşa
aceşti copii se pot bucura de plăcerea pe care o trăim
atunci când ne întâlnim cu celălalt, ştiut fiind faptul că
plăcerile lor auditive, vizuale, imaginare sunt deosebit
de mari. Toate acestea sunt lucruri despre care trebuie să
se vorbească cu aceşti copii. Acum vreo cincisprezece ani
a rulat, fără prea mare succes, un film minunat despre
copiii cu infirmitate motorie cerebrală, ce purta titlul „O
infinită tandreţe" 3 0 .
122
Françoise Dolto
Sunt convinsă că, aflată în faţa propriei morţi, persoa
na care urmează să moară .ştie că a ajuns la capătul vie
ţii. Citiţi cartea scrisă de Ginette Raimbault 3 1 : copiii sunt
îngrijoraţi pentru părinţii lor. Mulţi spun: „Vorbeşte cu
mama, nu vrea să creadă, dar săptămâna viitoare, când
o să vină, nu am să mai fiu". Pentru ei, această plecare
face parte din cursul firesc al vieţii lor. Nu ştim ce este
moartea, însă copilul nu face toată această dramă în ju
rul propriei morţi aşa cum facem noi, considerând că o
moarte prematură este dramatică. Pentru copilul care va
deceda nu este nimic prematur, ea face parte dintr-o evo
luţie pe care o trăieşte şi întotdeauna există speranţa
unui după. Nu avem de unde şti ce reprezintă această
speranţă a unui după pentru copil, însă el vorbeşte de
spre asta: „Când am să fiu mort, am să fac cutare sau cu
tare lucru." în fond, de ce nu? Să îl lăsăm să îşi dea frâu
liber imaginaţiei. Nu trebuie să vorbim, trebuie să îl as
cultăm şi să încuviinţăm: „Tu ştii mai bine".
ÎNTREBARE: Şi atunci când este vorba despre o persoană de
treizeci de ani care nu vrea să ştie că suferă de scleroză în
plăci?
F. D.: Poate că are dreptate, deoarece există scleroze
în plăci cu perioade de remisie atât de lungi, încât oame
nii riscă să piară mai curând călcaţi de o maşină pe stra
dă decât de scleroza în plăci de care suferă. La treizeci
de ani este cu totul altceva faţă de ceea ce se întâmplă cu
31
Ginette Raimbault, L'enfant et la mort. Des enfants malades parlent de la
mort: problèmes de la clinique du deuil [Copilul şi moartea. Copiii bolnavi vor
besc despre moarte: probleme clinice ale doliului], Privat, 1989. Autoarea,
psihanalistă într-o secţie pariziană de pediatrie, face o expunere în le
gătură cu experienţa sa clinică şi cu discuţiile libere pe care le-a avut cu
unii copii spitalizaţi suferind în majoritatea lor de boli metabolice şi
având o idee foarte clară despre faptul că u r m a să moară.
Ce să le spunem copiilor
123
un copil. Eu vă vorbesc despre copiii mici care suferă de
o boală pe care, date fiind cunoştinţele ştiinţifice la zi, nu
o putem încă vindeca. însă aceşti copii pot sprijini apro
fundarea observaţiei, deoarece ei sunt în măsură să vor
bească despre starea lor. în cazul în care nu vor acest lu
cru, să li se spună: „Foarte bine dacă nu vrei să vorbeşti
despre asta". Dar nu trebuie să le ascundem faptul că
ştim prin ce fel de încercare trec. Iar atunci când îşi sur
prind părinţii plângând, aceştia să le spună de ce plâng:
„Plâng pentru că suferi de o boală care mă îngrijorează,
care nu poate fi încă vindecată"; din acel moment, copiii
vor fi aceia care îşi vor consola părinţii.
Deoarece sunteţi infirmiere şi vă ocupaţi de îngrijirea
unor asemenea copii, nu trebuie să ezitaţi să îi întrebaţi:
„Cum înţelegi tu această situaţie? Ce trebuie să îi spu
nem mamei tale?" Iar copilul va găsi soluţia. Copiii sunt
cei care ne explică nouă.
Iată cazul unui copil a cărui infirmieră a venit să se
consulte cu mine: „Copilul este pe moarte, iar mama lui
este într-o stare îngrozitoare. Ce trebuie să îi spunem, tre
buie să o prevenim? Urmează să vină la spital peste opt
zile, atunci când copilul nu va mai fi, şi nu pare să îşi dea
seama că situaţia este atât de gravă, voia chiar să îl ducă
într-un alt spital, să caute un alt medic..."
Răspunsul meu a fost următorul: „îmi pare rău, nu
ştiu ce să spun, dar copilul ştie sigur. îşi cunoaşte bine
mama. Intrebaţi-1 pe el: «Ce crezi că trebuie să îi spunem
mamei tale în legătură cu evoluţia bolii»?" Şi iată ce i-a
răspuns copilul: „Mama nu poate suporta gândul că am
să mor; aşa că fă ce poţi".
Chiar aşa, infirmiera a făcut ce a putut, adică nu mare
lucru, atunci când mama a fost pusă în faţa faptului îm-
124
Françoise Dolto
plinit al decesului copilului ei. Acesta spusese: „Să îi spui
mamei că o iubesc chiar şi atunci când am murit" („când
am murit", el urmând să moară imediat după aceea).
Nu ştim nimic, noi cei care suntem vii, nu facem decât
să ne proiectăm şi este groaznic pentru noi, însă cel care
trăieşte aceste lucruri... Moartea face parte din viaţă, şi
asta pentru fiecare dintre noi, dar este mult mai puţin an
goasant pentru copii decât pentru adulţi, deoarece ei nu
au responsabilităţi. Uneori nu e chiar aşa, cum este cazul
acestui copil care se simte răspunzător pentru mama lui.
Deşi avea şi un tată, nu îşi făcea defel griji pentru el şi spu
nea: „Cu tata nu e nicio problemă". Simţea însă durerea
mamei lui. Trebuie să ştim să îi ascultăm pe copii.
ÎNTREBARE: Cum trebuie să procedăm cu copiii mongoloizi?
F. D.: Trebuie să li se spună acest lucru de la început,
imediat după naştere. Este şi cazul unui copil mongo
loid, unul dintre primii pe care i-am îngrijit şi care astăzi
se descurcă: dar încă de la naştere a fost prevenit în le
gătură cu anomalia sa genetică. O astfel de situaţie este
acum foarte frecventă, deoarece atât mama, cât şi tatăl
ştiu cum să îi ajute pe medici, iar copilul îşi asumă sin
gur trisomia.
Mama respectivă mi-a scris când era încă la materni
tate şi mi-a spus: „De când s-a născut fetiţa mea, nu mă
pot opri din plâns, de trei zile nu ştiu ce să fac, s-a năs
cut cu trisomie 2 1 " . I-am răspuns imediat: „Spuneţi-i fe
tiţei de ce plângeţi, spuneţi-i că are trisomie 21, că nu este
la fel precum ceilalţi copii pe care părinţii ştiu cum să îi
crească. Folosiţi cuvântul «anomalie genetică» şi mai
spuneţi-i că plângeţi deoarece, din cauza acestei anoma
lii, nu ştiţi cum o veţi putea creşte şi vă este teamă că va
fi nefericită".
Ce să le spunem copiilor
125
Părinţii au fost extrem de tulburaţi de scrisoarea mea.
Mai erau încă la maternitate şi şi-au spus: „Ce riscăm?
Hai să-i spunem". Au rămas uluiţi în faţa surâsului ex
traordinar al acelui sugar de cinci zile, iar începând din
acea clipă s-a instalat între ei o comunicare incredibilă,
fetiţa fiind deosebit de inteligentă!
Cum această familie locuieşte în provincie, nu am văzut-o pe fetiţă decât odată sau de două ori. Este mongo
loidă şi are un aspect foarte caracteristic, însă este per
fect activă, mai dinamică şi mai vioaie decât mulţi copii
care nu au trisomie 21. De fiecare dată când apare o pro
blemă, mama îi spune: „Doar tu ştii, ajută-mă să înţeleg
ce trebuie să fac pentru tine". Atât. Există între ele o în
credere totală.
Mai târziu, când fetiţa a vrut să fie împreună cu alţi
copii, a fost dată la grădiniţă. Mama ei a reuşit să găseas
că un mic centru în care a fost acceptată, un fel de creşă
pentru copiii mai mari; şi, printre aceştia, această fetiţă
pitică în mijlocul lor, aşa cum sunt mulţi copii mongo
loizi care nu cresc.
Intr-o zi, o doamnă a exclamat văzând-o: „Ce figură
caraghioasă are şi micuţa asta". Fetiţa avea în acel mo
ment douăzeci şi şase, douăzeci şi şapte de luni, vorbea
destul de prost, însă s-a îndreptat spre acea femeie şi a
bolborosit: „Sunt trisomie 2 1 " .
Iar doamna, surprinsă, a întrebat: „Ce spune?"
— Vă spune că e aşa pentru că este mongoloidă, are
trisomie 21, i-a explicat educatoarea.
— Dar cum aşa? Şi ea ştie!
Am avut deci de două ori ocazia să o văd pe această
fetiţă. Părinţii au venit cu ea la centrul La Maison Verte
pe când ea avea doi ani şi jumătate, iar mama era însăr-
126
Françoise Dolto
cinată a doua oră. Tatăl mi-a spus: „Doctorul vrea nea
părat să i se facă o amniocenteză ca să aflăm dacă copi
lul va fi mongoloid, am avut o discuţie îngrozitoare cu
el, eu spunându-i că dacă urmează să fie mongoloid, va
fi mongoloid. Fetiţa pe care o avem ne aduce atâta bu
curie încât, chiar dacă al doilea va fi şi el mongoloid, nu
vreau ca soţia mea să avorteze. Iar medicul mi-a răspuns:
«In acest caz, refuz eu să vă fac această analiză deoare
ce tot ce vreau este să vă ajut să nu lăsaţi să se nască un
copil mongoloid»".
Se ştie foarte bine ce înseamnă un copil mongoloid,
este vorba despre o anomalie genetică care duce la for
marea unui aminoacid care nu este sintetizat (oarecum
asemănător cu ceea ce li se întâmplă diabeticilor care nu
sintetizează zahărul) şi din această cauză apare o îmbă
trânire a celulelor nobile ale creierului, o îmbătrânire
mult mai rapidă a fiinţelor umane respective în plan fi
zic. Dar mintea lor — subiectul — reuşeşte uneori să fie
luminoasă, inteligentă, bună, foarte interesantă. Era ca
zul fetiţei despre care vă vorbesc.
Până la urmă, nu i s-a făcut acea amniocenteză. Iar
când fătul avea şapte luni, fetiţa 1-a întrebat pe tatăl ei:
„Cum va fi bebeluşul pe care îl aşteaptă mami, va fi ca
mine?" Tatăl a răspuns: „Nu ştiu", fără să mai adauge
altceva. Părinţii s-au dus la spital ca să facă o ecografie,
iar când s-au întors, cea mică 1-a luat pe tatăl ei deopar
te: „Ce a spus doctorul? O să fie ca şi mine?"
— Nu, nu o să fie mongoloid, nu o să aibă trisomie
21, şi o să fie un băiat.
— Un băiat, ce bine, dar îmi pare rău că nu este ca şi
mine.
— Da, o să te simţi singură.
Ce să le spunem copiilor
127
Fetiţa nu a mai adăugat nimic. Când s-a născut frăţio
rul ei, fetiţa era emoţionată şi foarte interesată de cel mic.
Am revăzut-o din nou pe fetiţă când frăţiorul ei avea
optsprezece luni, iar ea avea aceeaşi înălţime ca şi el.
Avea trei ani şi jumătate sau patru ani, dar rămăsese
mică. Aşa se întâmplă, copilul mongoloid nu creşte în
înălţime. însă am observat că mama era foarte atentă cu
fetiţa, aproape prea atentă, mai atentă decât cu fiul ei
pentru care nu avea acelaşi interes matern. Poate pentru
a nu o face să sufere pe fiica ei? Aşa că i-am spus copi
lei: „Ştii ce, cred că mama ta are prea mare grijă de tine.
Şi fratele tău este la fel de interesant ca şi tine, cu toate
că nu este mongoloid. Nu ştiu dacă acesta este motivul
pentru care tu rămâi mică. într-adevăr, faptul că au tri
somie 21 îi împiedică pe mulţi copii să crească; dar tu ai
aşa o dorinţă să îi iei locul fratelui tău, încât poate
de-asta nu creşti, ca să fii cu doi ani mai mică". Fetiţa s-a
uitat la mine furioasă. „Te urăsc", după care a plecat.
Mama mi-a scris după trei luni: „I-a crescut piciorul
cu trei numere şi i-a ajuns din urmă la înălţime pe cei de
vârsta ei în numai patru luni de vară". Să fi fost urma
rea adevărului pe care l-am lăsat să iasă la lumină, do
rinţa nerostită, dar activă, de a lua, prin înălţime (vârstă)
şi corp (spaţiu), locul frăţiorului ei de doi ani?
Scrisoarea mamei continua: „Câtă dreptate aţi avut;
m-am gândit împreună cu soţul meu după ce am fost la
dumneavoastră: aşa este, când cel mic face ceva, ni se
pare firesc să facă, pe când dacă ea face ceva, ni se pare
ceva extraordinar". Părinţii şi-au schimbat atitudinea în
această privinţă, iar lucrurile au mers mult mai bine.
S-a mai întâmplat ceva interesant care poate servi drept
lecţie. Fetiţa era în clasa întâi la o şcoală privată unde până
128
Françoise Dolto
la urmă au primit-o. Dar învăţătoarea din clasa a doua nu
voia să o accepte în anul următor. Spusese: „Nu vreau un
copil cu o asemenea figură în clasa mea; mi se face rău
când văd astfel de copii". Pentru mamă a fost o adevăra
tă lovitură. De aceea i-am spus: „Aveţi noroc că a spus
exact ce simte, în loc să reacţioneze în mod ipocrit, aşa cum
fac alţii". După care m-am adresat copilului: „Aţi avut no
roc, tu şi mama, că învăţătoarea a spus că nu te vrea la ea
în clasă, pentru că ai trisomie. Tu ştii deja, ştii că nu eşti ca
şi ceilalţi copii, de aceea tu trebuie să îţi găseşti locul şi să
te faci iubită. Nu ai să reuşeşti cu învăţătoarea asta, treaba
ei. Mama o să-ţi găsească sigur o altă şcoală". într-adevăr,
mama ei a găsit o altă şcoală privată.
Insă între timp, ceea ce îi spusesem acestei fetiţe la Paşti
îşi arăta roadele. Oare cum a procedat? Indiferent de mij
loacele pe care le-a folosit, învăţătoarea din clasa a doua
a ajuns să spună: „Ştiţi, m-am uitat în pauze la fetiţă, este
într-adevăr extraordinară, şi mai este şi prietenoasă, nu se
supără când este agresată, ştie să îşi facă loc în grupul de
copii care o primesc în jocul lor şi treptat toţi o acceptă.
Este chiar şi un fel de lider. în ceea ce mă priveşte, aş vrea
să vină la mine în clasă; mi-am schimbat părerea, acum
vreau să o primesc, dacă vreţi şi dumneavoastră, şi îmi
cer scuze pentru ce v-am spus mai demult".
Auzind acestea, mama a răspuns: „Aţi avut dreptate
şi vă mulţumesc pentru că mi-aţi vorbit deschis. Ne-a
ajutat foarte mult, iar pe fetiţa mea a ajutat-o să accepte
că există oameni care nu vor să aibă de-a face cu ea".
De multe ori se întâmplă aşa: oamenii cu cele mai
mari rezistenţe, dacă putem primi să le rostească, pot fi
de mare folos. V-am vorbit despre toate aceste lucruri
Ce să le spunem copiilor
129
din cauza problemei infirmităţii, însă ele pot fi utile şi
pentru înţelegerea unei marginalizări datorate înfăţişă
rii, ca şi în problema rasismului. Este o problemă impor
tantă, de pe urma căreia copiii au de suferit. Nu trebuie
să li se spună că nu este adevărat, trebuie să li se spună
adevărul. Nu trebuie să li se spună: „Ai de depăşit un
handicap", trebuie să li se explice: „Tu eşti negru" sau
„Tu eşti metis şi există clase în care copiii îţi vor face o
vină din asta. Nu ai decât o cale, să te faci apreciat, ca să
vadă că au greşit şi că sunt proşti".
Numai aşa puteţi ajuta un copil. O să mă întrebaţi:
„La ce bun?" Răspunsul meu este că nu se poate construi
decât plecând de la adevăr, nu prin ipocrizie. Or, suntem
ipocriţi dacă ne prefacem că suntem încrezători în inte
grarea copiilor doar pentru că învăţătoarea îi va sprijini,
în niciun caz, nu aşa. într-o clasă, trebuie să se vorbeas
că despre problema rasismului urbi et orbi, chiar şi cu cei
foarte mici. Trebuie folosite cuvinte potrivite în legătură
cu tot ceea ce trăieşte copilul.
Un alt exemplu, în legătură cu copiii de la un cămin
al Asistenţei publice (acea DDASS cum se numeşte as
tăzi), numai cu copii abandonaţi 3 2 . Merg cu toţii la gră32
„Un copil poate muri din cauză că nu i s-a dat dreptul la mândria de a
fi pe lume. Nu este devalorizant să ai părinţi care nu au putut face mai
mult decât să îşi asume copilul până la naşterea acestuia, iar apoi să îl
abandoneze." Séminaire de psychanalyse ă'mjants, op. cit., 1.1, p. 18.
Aceste cuvinte rostite de Françoise Dolto ilustrează profunda ei con
vingere şi exigenţa etică care au animat-o şi au determinat-o să accep
te să ia în tratament copii abandonaţi precoce. Cf. Solitude, op. cit., pp.
177-179. Aşa se face că, începând cu 1973, s-a ocupat de unii copii aflaţi
într-un cămin din regiunea pariziană. însoţiţi de asistenta lor socială
(auxiliară în puericultura), aceştia veneau pentru consultaţie fie la spi
talul Trousseau, fie la centrul Étienne-Marcel. A se v e d e a şi nota 43.
130
Françoise Dolto
diniţa din cartier. într-o zi, unul dintre cei de care mă
ocupam îmi spune: „Toţi copiii sunt împotriva noastră;
când ajunge autobuzul de la cămin, ceilalţi ne aşteaptă
ca să tabere pe noi". Era o bătălie între micul grup de la
„cămin" şi grupul copiilor ajunşi primii, cei pe care îi
aduceau părinţii.
Copilul despre care este vorba se afla la finalul unei
cure la mine. Avea trei ani. Mi-a fost trimis pentru un
aşa-zis diagnostic de psihoză, mutism, retardare etc. Sta
rea în care se afla se datora faptului că nimeni nu i-a lă
murit povestea vieţii lui, căci nimeni nu o cunoştea. Doar
el o ştia şi încetul cu încetul a putut să o exprime în ca
drul şedinţelor.
Mă gândeam împreună cu băieţelul: „Este interesant
ce îmi spui tu. Mă întreb dacă acei copii de la grădiniţă
nu sunt geloşi pe cei de la cămin, fiindcă, vezi, dacă ei nu
i-ar avea pe mama şi pe tatăl lor, nu ar putea trăi, în timp
ce voi nu aveţi nici tată, nici mamă, iar ei ştiu asta şi văd
că vă simţiţi foarte bine. Poate că aşa stau lucrurile".
Copilul nu a spus nimic. A continuat să vină mai de
parte la şedinţele de terapie. într-adevăr, aşa este, aceşti
copii nu sunt precum ceilalţi, deoarece se ştie că nu au
părinţi, iar unii dintre ei vor fi adoptaţi. Şi acest lucru se
ştie la grădiniţă: „Cutare nu mai vine, şi-a găsit o mămi
că şi un tătic". Aşa vorbesc între ei.
Şi copilul despre care vorbesc a fost adoptat, iar pă
rinţii lui adoptivi au venit să vorbească cu mine ca să
afle care era problema lui, pentru viaţa lui în continua
re, aşa cum s-au dus să vorbească şi cu educatoarea, ca
să ştie cum este, ce i se recomandă pentru şcoală etc.
Iar educatoarea le-a spus: „Ştiţi, este un copil extraor
dinar, la început a avut nevoie de îngrijiri pentru că era
Ce să le spunem copiilor
131
instabil, nimeni nu putea să îl ţină la grădiniţă, dar mai
târziu a ajuns liderul clasei; şi are o sensibilitate şi o in
teligenţă!", toate lucruri pe care le remarcase deja şi
mama adoptivă. Educatoarea a adăugat: „Am fost foar
te tristă când a plecat. închipuiţi-vă că este primul an
când nu au fost probleme între copiii din clasă şi cei de
la cămin. Şi asta i se datorează lui. Când puteam, fă
ceam în aşa fel încât copiii să nu ajungă deodată. îl ru
gam pe şoferul autobuzului să întârzie trei minute în
aşa fel încât toţi să fie în clasă şi să nu se mai încaiere.
încercam să ţin clasa în mână, când, într-o zi, băieţelul
mi-a spus: «Ştiţi, doamnă, cred că ştiu de ce se războ
iesc cu noi, cei de la cămin.»".
— A, da, de ce?
— Cred că pentru că sunt geloşi.
Copilul repeta ce îi spusesem eu cu una sau două luni
mai devreme.
Şi educatoarea i-a mai spus mamei adoptive: „Puteai să
auzi musca. Copiii au tăcut, ziceai că a pogorât un înger.
Şi niciodată nu i-au mai atacat pe cei de la cămin, chiar
atunci când nu intraseră încă în clasă la venirea autobuzu
lui. Nu au mai fost probleme tot anul, fiindcă era adevă
rat: aceşti copii erau geloşi pe cei care nu aveau nevoie de
tata-mama ca să trăiască fericiţi. Este extraordinar!"
Toate aceste lucruri trebuie înţelese: când ceva este
adevărat, dacă este rostit, ne eliberăm de simptom. Or,
în cazul acela, era într-adevăr vorba despre un simptom
de gelozie: copiii cu părinţi erau geloşi pe cei care nu
aveau părinţi şi trăiau bine mersi.
Acelaşi lucru se întâmplă cu orice copil care este di
ferit de ceilalţi, fie că este mongoloid, firav sau infirm:
îşi permite să trăiască fără griji, este inacceptabil!
132
Françoise Dolto
Iată, în concluzie, cum poate fi ajutat un copil care
este marcat de o încercare, vizibilă pentru ceilalţi, prin
care trece. Important este ce trăieşte el şi cum îi iubeşte
pe ceilalţi, şi nu să fie iubit. Ceea ce nu înseamnă că tre
buie să fie „masochist" şi să nu se apere de cei care îi fac
rău. însă nu până la a-i urî, nu ar servi la nimic şi ar în
semna şi o mare pierdere de energie. Aceleaşi probleme
se pun şi pentru o persoană infirmă: nu are energie de
risipit, deci să nu o risipească în felul acesta. Iată lucru
rile cu adevărat importante într-o educaţie dinamică.
ÎNTREBARE: Am pierdut-o pe fetiţa noastră de patru ani,
care s-a înecat accidental. Ce trebuie să le spunem copiilor care
au rămas, două fetiţe de doisprezece şi, respectiv, nouă ani,
foarte şocate în urma acestui accident?
F. D.: Care „au rămas"? Mai degrabă, care îşi continuă
viaţa, nu care au rămas. Nu cred că li se poate spune
mare lucru. Cu siguranţă ştiu, a fost un accident. Trebuie
lăsate să vorbească despre tot ce le trece prin cap. Asta e
tot, nu putem spune nimic, iar dacă una dintre ele spu
ne ceva în legătură cu vinovăţia: „Crezi că dacă am fi fost
mai drăguţi cu ea...?", să o ascultaţi pur şi simplu.
întotdeauna oamenii îşi reproşează ceva. Copiii au
vise în care se simt vinovaţi, vise în care poate chiar ei
sunt agentul morţii. Sunt vise absolut sănătoase şi nor
33
male . Veţi înţelege din ce motiv.
în ritualurile noastre de doliu, ca şi în ritualurile de
doliu ale altor etnii, se întâmplă acelaşi lucru: când moa
re cineva, facem ceva ca şi cum am fi de acord cu moartea.
33
Teoria propusă aici de Françoise Dolto a d u c e o extindere a problema
ticii „visului despre m o a r t e a persoanelor dragi", studiată de Freud în
categoria mai largă de vise tipice. Cf. Sigmund Freud, L'Interprétation
des rêves [Interpretarea viselor], PUF, 1 9 7 1 , pp. 2 1 0 - 2 4 0 şi 3 3 9 şi urm.
Ce să le spunem copiilor
133
în ceea ce ne priveşte, noi punem sicriul în pământ, iar
fiecare dintre cei care l-au iubit pe cel mort aruncă puţin
pământ deasupra. Deci, îşi exprimă acordul, îl înmor
mântează şi el. Este un ritual de doliu care vrea să spu
nă: „Sunt de acord cu moartea". Suntem consideraţi să
nătoşi atunci când înmormântăm pe cineva şi aruncăm
o lopată de pământ peste sicriu: „Da, sunt de acord",
deşi persoana care iubeşte ar vrea să spună: „Nu îl bă
gaţi în pământ!" Oamenii sunt astfel obligaţi să respec
te un ritual prin care îşi exprimă acordul cu un destin
crud cu ei.
Toate aceste lucruri apar adesea în vis, atunci când
noi înşine, prin propriul nostru comportament, apărem
oarecum răspunzători de acea moarte. în ceea ce îi pri
veşte, copiii visează acest lucru sub forma: „Eu sunt de
vină". Este dorinţa de a avea puterea magică de a con
trola viaţa, deoarece moartea face parte din viaţă, nu
există viaţă fără moarte, nu există moarte fără viaţă. Este
ceva în legătură cu inconştientul nostru, ceva care vrea
să stăpânească fenomenele vieţii şi ale morţii, care ar
vrea cel puţin să le controleze. Iată una dintre explicaţi
ile acestor vise foarte dureroase în care părem a fi agen
tul morţii celor pe care îi iubim cel mai mult. Tocmai din
cauza suferinţei datorate acestei proaste surprize pe care
ne-a făcut-o destinul şi la care nu ne aşteptam, neputin
ţa noastră este atât de dureroasă încât încercăm prin vis
să o compensăm spunând: „Nu, nu, tu ai vrut să fie aşa,
eşti de acord cu ce s-a întâmplat".
Iată cum ar trebui să le liniştiţi pe cele două fetiţe de
doisprezece şi de nouă ani. Singurul lucru care li se poa
te spune este că nimeni nu ştia că acea fetiţă şi-a termi
nat viaţa, că a fost vorba despre un accident care nouă
134
Ce să le spunem copiilor
Françoise Dolto
ne-a dat impresia că îi aduce moartea, dar că în realita
te ea şi-a terminat viaţa în acel trup. Cu alte cuvinte, noi
nu ştim ce înseamnă acest lucru în raport cu fiinţa ei.
Toate religiile încearcă să răspundă într-un fel sau altul
acestei probleme. în funcţie de credinţa lor, părinţii vor
răspunde în ceea ce priveşte viaţa fizică de apoi. Asta
este tot ce li se poate spune. în faţa unei nenorociri, cu
toţii ne aflăm în faţa aceleiaşi încercări pe care fiecare o
exprimă altfel. Este important ca, dacă ridică această pro
blemă, fetele să poată vorbi despre ce le frământă.
O altă modalitate de manifestare a doliului este însu
şirea lucrurilor celuilalt. Copiii nu trebuie împiedicaţi să
aleagă ce vor ei să păstreze de la fratele sau sora lor; deci
să nu li se spună: „Nu, nu, nu trebuie să iei lucrurile su
rorii sau fratelui tău", ca şi cum ar fi o vină să te bucuri
de ele. Dimpotrivă, dacă cei care continuă să trăiască se
pot bucura de unele obiecte ale copilului decedat, obiec
te pe care şi le doreau, trebuie încurajaţi: „Este ca şi cum
ar fi mai puţin moartă dacă tu poţi să te joci cu lucruri
le ei" (sau „îţi plac lucrurile ei".) Copiii trebuie încura
jaţi în această încorporare a obiectelor parţiale care fă
ceau parte din bucuria surorii lor moarte.
Sunt lucruri care pot să vă surprindă, deoarece sunt
oarecum contrare ideii de vină pe care o avem: „Ah, nu,
era lucrul ei, o să îl dăm, nu vă jucaţi cu el". Este o mare
greşeală. Poate fi într-adevăr dureros pentru mamă sau
tată să vadă că moartea unui copil poate într-un fel „bu
cura" pe ceilalţi. Dar acelaşi lucru se întâmplă cu adul
tul: îşi pierde părinţii care îi sunt dragi, însă îi rămâne o
moştenire (asta în afara cazului în care nu 1-a iubit pe de
funct şi atunci moartea lui îl lasă indiferent sau este o
uşurare). Când este vorba despre propriii părinţi, am fi
135
preferat să mai trăiască; cu toate acestea, nu suntem ne
mulţumiţi dacă ne-au lăsat ceva bunuri care ne permit
să trăim mai bine din punct de vedere material.
Suntem mai degrabă mulţumiţi, le suntem recunoscă
tori dincolo de moarte că ne putem bucura de moşteni
rea lor. De ce nu? Obiectele sunt uneori semne de iubire.
Acelaşi lucru se întâmplă cu copiii, atunci când moare
un frate sau o soră: îşi împart ce a lăsat el sau ea şi în fe
lul acesta rămâne ceva viu, ceva care face plăcere celor vii,
cei care se folosesc de aceste lucruri capabile să le spriji
ne evoluţia şi jocul pulsiunilor. Viaţa merge mai departe.
ÎNTREBARE: Având în vedere faptul că, pe de o parte, asisten
ţii sociali sunt foarte puţin în contact cu familia, iar pe de alin,
părinţii au în general o anume reticenţă să vorbească despre o
eventuală despărţire, ce atitudine trebuie să aibă cei dintâi, atunci
când sunt însărcinaţi să ancheteze, în caz de divorţ, pentru a-şi
exprima părerea în legătură cu încredinţarea copiilor?
F. D.: Care este misiunea asistenţilor sociali? Să an
cheteze, din partea judecătorului?
RĂSPUNS:
Da.
F. D.: Deci copiii văd că o persoană străină vine în fa
milie, iar aceasta nu spune de ce a venit?
RĂSPUNS: NU întotdeauna.
F. D.: Ei bine, este o greşeală. Cu ce drept această per
soană ar veni să spioneze în familie dacă nu a fost însăr
cinată de cineva care are acest drept şi care o plăteşte
pentru a sluji atât justiţia, cât şi familia, pe fiecare mem
bru al acesteia?
în asemenea situaţii, persoana trebuie să le spună
părinţilor: „Sunt plătită de către judecător ca să fac o
anchetă". Iar apoi să se adreseze copilului: „Tu nu ştii
ce este un judecător. Judecătorul este cel care hotărăş-
136
Françoise Dolto
te atunci când se întâmplă lucruri grave. în acest mo
ment există probleme serioase între părinţii tăi care se
gândesc că poate se vor despărţi. Va exista probabil
între ei ceea ce se numeşte un divorţ. Când are loc un
divorţ, judecătorul trebuie să hotărască împreună cu
părinţii unde merg copiii, la care dintre cei doi vor sta
în principal, în cea mai mare parte a timpului. (Deci
nu trebuie spus «încredinţare», ci «timp principal» şi
«timp secundar»). Judecătorul mă plăteşte ca să mă
străduiesc să aflu acest lucru. Dacă ai o părere,
spune-mi, nu am să discut decât cu judecătorul care
va lua hotărârea. Ce ţi-ar plăcea? Să rămâi în aparta
mentul ăsta, să mergi în altă parte?"
Aproape întotdeauna, copiii nu spun cu cine vor să
meargă, dacă nu li se pune această întrebare. Dacă li se
adresează întrebarea, sunt obligaţi să spună sau cu tata
sau cu mama, însă dacă sunt întrebaţi: „Vrei să rămâi
aici sau vrei să mergi în altă parte, la altă şcoală?", unii
vor răspunde: „Da, aş vrea să merg la altă şcoală". Bine.
Acest răspuns va hotărî cu care din părinţi, cu tata sau
cu mama, va petrece timpul principal, deci timpul şco
lar. Copilul nu a spus cu cine. A spus doar că i-ar plă
cea să meargă la altă şcoală. Ceea ce înseamnă că, în an
samblu, climatul actual nu îi place. Dacă, dimpotrivă,
spune că vrea să rămână acasă şi să meargă la aceeaşi
şcoală, i se va răspunde: „Bine, vom vedea dacă acest
lucru este posibil, atunci când judecătorul va hotărî; ai
făcut bine că mi-ai spus". Asta este tot. însă nu se poa
te să nu le spuneţi copiilor. Dacă nu le spuneţi, nu aveţi
dreptul să interveniţi. Iar părinţilor trebuie să le spu
neţi: „Cred că ştiaţi, doamnă, că urma să vin astăzi?
Dacă nu, vă rog să îi pregătiţi pe copii, să îi preveniţi,
Ce să le spunem copiilor
137
am să revin peste opt zile". Este esenţial ca aceste lu
cruri, atât de importante, să nu fie făcute pe nepregăti
te sau pe ascuns.
Am să relatez o experienţă, am făcut odată o anchetă
într-un liceu printre băieţi şi fete de şaptesprezece ani,
toţi copii cu părinţi divorţaţi. A fost o experienţă ieşită
din comun, în sensul că directoarea, în loc să le explice
motivul prezenţei noastre, adică dorinţa de a cunoaşte
părerile şi sfaturile celor care au suferit de pe urma di
vorţului părinţilor lor, le-a spus: „Au venit să vă spună
care vă sunt drepturile". Or, noi voiam să aflăm ce i-a fă
cut cel mai mult să sufere cu ocazia divorţului, ca să îi
ajutăm pe copiii care aveau în acel moment vârsta pe
care o avuseseră ei atunci, dar şi, în măsura posibilului,
ce putea face societatea pentru ca aceşti copii să sufere
mai puţin. Deci noi eram în poziţia de a face o anchetă,
le ceream ceva 3 4 .
Aşa se face că tinerilor nu le-a fost prea uşor să înţe
leagă sensul prezenţei noastre acolo şi al întrebărilor pe
care le adresam, însă cei care au înţeles ne-au spus lu
cruri cu adevărat interesante pentru noi.
Eram trei persoane în echipa de anchetă care s-a des
făşurat, pe de o parte, într-un liceu cu tineri provenind
din mediul intelectual şi, pe de altă parte, într-un liceu
din mediul muncitoresc. A fost deosebit de interesant să
observăm diferenţa. în mediul muncitoresc, cea mai mare
suferinţă pentru tineri era provocată de dezonoarea cau
zată de incapacitatea tatălui lor de a se arăta responsabil
de ei, în comparaţie cu alţi tineri ai căror taţi nu îşi pier34
O prezentare detaliată a acestei anchete poate fi găsită în La cause des
enfants, op. cit., pp. 2 7 5 - 2 8 1 .
138
Françoise Dolto
duseră această calitate şi, deşi copiii stăteau cu mama lor,
se duceau la el duminica şi erau introduşi în viaţa lui de
la sfârşit de săptămână, atunci când era liber, o viaţă de
osebit de interesantă pentru ei. De altfel, a existat la înce
put o perioadă când mama lor nu a fost de acord să se
întâlnească cu tatăl. Tatăl spunea: „O înţeleg pe mama ta,
dar eu trimiteam bani. Ţi-a spus acest lucru? — Nu. —
Să ştii, trimiteam bani, poţi să fii sigur, există dovada
mandatelor poştale. Judecătorul spune că am dreptul să
vă văd. Şi mama ta ştie asta".
Pe scurt, şocant pentru copiii care creşteau era ires
ponsabilitatea tatălui, şi nu faptul că a divorţat. Deci, co
piii suferiseră din cauza faptului că mama a păstrat tă
cerea asupra acestor lucruri. Ea nu le-a explicat că tatăl
trimitea un mandat în fiecare lună. După cum nu voia
nici ca ei să se vadă cu el; era o poveste legată de fami
lia lui. într-adevăr, poveştile de divorţ au aproape întot
deauna la bază o poveste legată de părinţi, poveşti de
gelozie sau de rivalitate între soacre, între bunici, poveşti
în care mama bărbatului, după ce a reuşit să pună picio
rul în prag în timpul sarcinii nurorii ei, i-a provocat aces
tuia o regresie, bărbatul arătându-se, de pildă, surprins
că nu a avut copilul pe care şi 1-a dorit sau că soţia lui
s-a schimbat.
Aceste lucruri se întâmplă de obicei în momentele le
gate de o naştere sau atunci când sunt probleme cu unul
dintre copii, în acele clipe se întâmplă adesea ca mama
unuia dintre cei doi să profite şi să îşi refacă poziţia, recâştigându-şi copilul care este acum tată sau mamă şi în
cercând să îl divorţeze şi să se ocupe de nepoţi.
Se întâmplă foarte des aşa ceva. Aproape toţi copiii
cu părinţi divorţaţi au avut o asemenea poveste şi vor-
Ce să le spunem copiilor
139
besc mai târziu despre tensiuni cu bunicile sau între fa
miliile tatălui şi mamei, mult mai des decât atunci când
părinţii s-au recăsătorit şi nu mai au motive de nemul
ţumire unul faţă de celălalt. Ceea ce i-a marcat pe aceşti
copii au fost problemele cu familia tatălui sau a mamei,
faptul că atunci când mergeau în vizită acolo, unul din
tre părinţi, evident celălalt, nu cel din acea familie, era
întotdeauna vorbit de rău.
Ca să revin, voi spune că persoanele care au o misiu
ne din partea judecătorului trebuie să îşi declare inten
ţiile, să spună ce urmează să facă, iar în cazul în care co
pilul nu vrea să răspundă, el are acest drept. De altfel,
copilul va spune: „Nu, nu vreau să vă spun nimic". Nu
trebuie să insistaţi.
RĂSPUNS: în întrebarea mea, aveam în vedere o situaţie pre
cisă în care mama i-a spus copilului: „Da, vom hotărî la cine
vei sta, la mine sau la tatăl tău, dar dacă vei sta la el, eu nu
am să mai fiu mămica ta". Era ceva atât de violent.
F. D.: Nu, defel, avea perfectă dreptate: dacă copilul
mergea la tatăl lui, ea nu mai era mămica lui, însă rămâ
nea mama lui, mama lui naturală. Nu este în niciun caz
acelaşi cuvânt. Un copil o are întotdeauna pe mama lui
naturală, dar nu mai are aceeaşi mămică, deoarece va sta
cu „Iubiţica" tatălui. Mămica copilului va fi acea „Iubiţică" a tatălui, prietena lui tăticu, însă mama lui va fi în
totdeauna mama lui naturală, aceeaşi cu mămica lui de
altădată, mămica lui de când era sugar. Acum va avea o
mămică de băiat mare, alături de tatăl său.
Putem avea oricâte mămici, ca de altfel şi tătici. Nu
trebuie uitat că la grădiniţă sunt copii care îi spun edu
catoarei: „Eu am trei tătici". Educatoarea nu trebuie să
se lase derutată, deoarece copilul care nu are decât unu
140
Françoise Dolto
va fi gelos pe cel care are trei. Este suficient să spună: „El
are trei tătici, dar nu are decât un tată natural, ca toată
lumea, şi poate că nici nu îl cunoaşte. Se întâmplă, mulţi
dintre noi nu îşi cunosc tatăl natural. însă întotdeauna
şi-au cunoscut un tătic sau un aşa-zis tătic".
Cuvântul „tătic" indică un rol care nu desemnează de
fel realitatea, legală sau genetică. Există taţi care se ocu
pă de copilul lor deoarece stau acasă, în timp ce mama
pleacă dimineaţa şi se întoarce seara; există taţi care îşi
hrănesc sugarul pentru că au o muncă la domiciliu, pen
tru că sunt şomeri sau pregătesc o teză, în timp ce feme
ia este obligată să meargă să muncească — am avut mai
multe exemple printre cei care veneau la centrul nostru
La Maison Verte —> şi, ştiţi ce, copilul lor le spunea aces
tor taţi „mami", pe când mamei îi spunea „tari".
35
In perioada în care vorbeam la radio — nu ştiu de
spre ce a fost vorba în emisiunea dinainte —, în aceeaşi
săptămână mi-au scris trei taţi, toţi neliniştiţi, spunând:
„Eu mă ocup de bebeluşul nostru, iar acum, de când vor
beşte, nu reuşesc să îl fac să îmi spună tati, îmi spune
mami, iar mamei sale îi spune tati". Le-am scris celor trei
sugerându-le: „întrebaţi-1 pe copilul dumneavoastră, fată
sau băiat, cine este domnul şi cine doamna". Şi de data
asta, nicio greşeală: „tati" era doamna, iar „mami" era
domnul.
Ce să le spunem copiilor
E vorba despre un rol: ma-ma înseamnă cea care vine
la mine pentru a mă face pe mine. Este ceva moale,
ma-ma, este hrana, este ceva ce trece prin tubul digestiv,
este maleabil, pe când ta-ta înseamnă duritatea plecării,
suferinţa pe care o aduce o persoană care pleacă şi se în
toarce; plecarea este ceva dur, şi asta în toate limbile. Cu
vântul „tata" înseamnă persoana pe care o iubeşti, care
pleacă, care se întoarce (există o ruptură), pe când
„mama" înseamnă un continuum. însă tatăl natural este
un bărbat, iar mama naturală este o femeie şi nu este în
totdeauna o mămică. Multe mame naturale nu sunt mă
mici şi multe mămici sunt mai materne decât unele
mame naturale. Rolul lor este acela de mămică, deoare
36
ce se ocupă de copil .
De multe ori auzim spunându-se: „Dar femeia asta
nu ştie să fie mamă!" E o prostie să spui aşa ceva: ea este
mama acestui copil, mama care îi este acestuia indispen
sabilă; cea care este bună pentru el. Cei care spun aşa se
înşală; ei au întipărită pe scoarţă o imagine de când erau
mici, mama lor era altfel. însă mama este coexistenţială
copilului ei. Mama naturală este aşa cum este. Se întâm
plă să nu fie şi mămică. Există de altfel mame naturale
care nu sunt şi mămici între zero şi trei ani, dar care
devin foarte bune mămici pentru copii între trei şi opt
ani. Nu poţi fi înzestrată pentru toate vârstele copilului!
36
în cadrul emisiunii de la F r a n c e Inter, intitulată „Lorsque l'enfant pa
raît" ( 1 9 7 6 - 1 9 7 8 ) , Françoise Dolto răspundea scrisorilor primite de la
ascultători anonimi care îi puneau întrebări în legătură cu cele mai di
verse subiecte referitoare la copilărie. O parte a conţinutului acestor
emisiuni a fost publicată, cu acelaşi titlu, în trei volume la Editura Le
Seuil, 1 9 7 7 , 1 9 7 8 , 1 9 7 9 . [Volumele au apărut şi în limba r o m â n ă sub ti
tlul Când apare copilul, Humanitas, 1993 — n. t.]
141
Françoise Dolto a consacrat în 1979 un întreg articol vocabularului de
rudenie — „tată natural", „ m a m ă naturală" — ce face parte din ordi
nea vitală şi asigură coerenţa narcisică a copilului. Astfel, ea face o dis
tincţie clară între aceste cuvinte, înscrise în realitatea legală s a u gene
tică, şi termenii „mămica", „tăticu" [sau „mami" şi „tati", n. t.], acestea
din u r m ă d e n o t â n d mai c u r â n d modalităţi relaţionale. Acest articol
este reluat în Les chemins de l'éducation, op. cit., pp. 3 5 - 4 4 . A se vedea
şi Les étapes majeures de l'enfance, op. cit., pp. 4 9 - 5 0 .
142
Ce să le spunem copiilor
Françoise Dolto
Trebuie să aveţi acest vocabular mereu prezent în
minte, deoarece pentru copii el este foarte clar. Orice fe
meie care îi dă gustarea atunci când i-o cere este o mă
mică. Oricine are grijă de copil şi îi dă ce îi trebuie fără
să îl bruscheze prea tare este tot o mămică. însă mama
naturală este cu totul altceva. Copiii ştiu foarte bine că
nu au decât una şi acelaşi lucru este valabil pentru tatăl
natural. Aşa cum sunt ei, ambii au din partea copilului
respectul pe care acesta îl acordă vieţii înseşi.
Iată ce trebuie spus copilului atunci când mama îl
previne: „Vei avea o altă mămică". Este doar o formă de
şantaj, ca să rămână cu ea. într-o asemenea situaţie, va
trebui să îi spuneţi copilului: „Nu o asculta pe mama, ea
o să rămână întotdeauna mama ta, nu ai decât una sin
gură, chiar dacă o să ai altă mămică, dacă tatăl tău va
avea alte soţii".
Când i se spune copilului în felul acesta, el pricepe
imediat şi îşi consolează mama. îi va spune acesteia:
„Ştii, aş vrea să stau cu tati, dar asta nu înseamnă că am
să te uit". Mama va suferi şi va plânge. însă este într-a
devăr greşit să se procedeze aşa cu copiii care vor să stea
cu tatăl lor, iar acesta vrea şi el să îi ia la el, şi totuşi sunt
încredinţaţi mamei, mai ales de la cinci ani în sus şi când
este vorba despre un băiat. Dar chiar şi atunci când este
o fată, dacă alături de tată există o femeie. Pentru copil,
este important să îşi poată continua viaţa socială acolo
unde era. într-adevăr, copilul are nevoie să îşi continue
viaţa socială pe care a început-o. Atunci când părinţii se
stabilesc în locuri diferite, de obicei băiatul merge cu
tatăl, ca să înveţe să crească ca un bărbat, iar fata, cu
mama, ca să înveţe să trăiască ca femeie, mai ales dacă
fiecare dintre cei doi părinţi îşi poate reface viaţa de cu-
143
piu. Este periculos pentru copil să stea cu cel care nu îşi
reface viaţa de cuplu.
Există aici o contradicţie în raport cu legea, deoa
rece atunci când părinţii sunt în curs de separare, se
consideră a fi în culpă cel care îşi plimbă copilul îm
preună cu eventuala sa pereche, în sfârşit, un iubit sau
o iubită. Deoarece copilul este mult mai în siguranţă
împreună cu un bărbat care trăieşte alături de o feme
ie, sau cu o femeie care are alături de ea un bărbat. Le
gea este în totală contradicţie cu ceea ce este bine pen
37
tru copil .
Ar trebui să se folosească în faţa copilului un cuvânt
anume atunci când tatăl divorţat trăieşte alături de o fe
meie, trăieşte în cuplu fără să fie căsătorit. Se poate spu
ne „o logodnică". Copiii înţeleg foarte uşor cuvinte care
au un sens. Este o logodnică. Prin urmare, dacă este o lo
godnică, copiii pot să-i ierte tatălui faptul că se pupă toa
tă ziua cu ea, că dorm împreună, că se tutuiesc, că se iau
de braţ, însă dacă nu este o logodnică: „Cum îşi permi
te să se joace de-a soţia tăticului meu?" Dacă e logodni
ca, da. Şi pe urmă, dacă este mereu alta, copilul va spu
ne: „Tati are tot timpul o altă logodnică".
37
A s e vedea mai departe p. 125 şi următoarele. în legătură cu despărţirea
părinţilor, poate fi consultat volumul Quand les parents se séparent Le Seuil,
1988, [Când părinţii se despart, Editura Trei, Bucureşti, 2003J, în fapt, un
lung interviu acordat de Françoise Dolto lui Ignes Angelino, c a r e pune
în discuţie criza celulei familiale înainte, în timpul şi după divorţ, ca şi
suferinţele şi omisiunile perpetuate în numele „binelui" copilului. Pozi
ţiile adoptate de Françoise Dolto cu referire la această veritabilă nevro
ză familială se întemeiază întotdeauna pe experienţa sa clinică. O reflec
ţie pe aceeaşi temă poate fi, de asemenea, găsită în Les Chemins de
l'éducation, op. cit., pp. 2 1 3 - 2 2 8 , „Les parents séparés" [„Părinţii despăr
ţiţi"] şi pp. 229-236, „Que dire aux enfants quand les parents divorcent?"
[„Ce trebuie să li spună copiilor atunci când părinţii divorţează?"].
144
Françoise Dolto
ÎNTREBARE: Persoanele care se ocupă de inseminarea artifi
cială pleacă de la principiul bine încetăţenit conform căruia co
pilul nu trebuie să ştie niciodată acest lucru. Care este părerea
dumneavoastră?
F. D.: Şi ce consideră aceştia că trebuie să i se spună
copilului atunci când va pune întrebarea?
RĂSPUNS: Că este copilul soţului femeii. în Franţa, inse
minarea artificială cu donator nu se practică decât pentru cu
plurile căsătorite, însă nu este sigur că lucrurile vor rămâne
neschimbate.
F. D.: A, da. Vorbiţi despre cuplurile căsătorite. Bine
înţeles, există un singur tată, iar acesta este tatăl legal.
Mama care poartă sarcina este, de fapt, mamă încă din
timpul celor nouă luni, în schimb, tatăl din timpul unei
secunde de inseminare nu este un tată. El este fratele
uman al tatălui legal, căruia, de altfel, i-a dat sperma. în
orice caz, dacă un copil se naşte în urma acestei inter
venţii, rezultă că el a vrut să se nască dintr-o asemenea
situaţie. De fapt, nici nu este în măsură să ştie acest lu
cru. Pur şi simplu, a ales să se nască în aceste condiţii
în care, încă de la început, exista un tată legal care 1-a
dorit încă înainte ca el să se nască şi o mamă legală, ste
rilă din punct de vedere fizic, care îl dorea şi ea din iu
bire pentru soţul ei.
Este întru totul exact, copilul este fiul tatălui şi al ma
mei, aceasta din urmă dorindu-şi copilul de la tatăl le
gal, de la soţul ei, şi primind, cu autorizarea soţului,
sperma altui bărbat.
Cred că dacă nimeni nu ştie aceste lucruri, se poate
păstra tăcerea, dar dacă cineva din jurul părinţilor este
la curent, într-o bună zi va afla şi copilul, deoarece, mai
ales dacă acesta este reuşit, există gelozii, există reaua in-
Ce să le spunem copiilor
14S
tenţie. Dacă este un copil cu probleme, nimeni nu îi va
spune, dar dacă e reuşit, cineva îi va spune din gelozie.
Deci, în momentul în care copilul va auzi pe cineva vor
bind despre asta şi va întreba, este mai bine să i se răs
pundă în sensul celor de mai sus: „Dacă mă întrebi, aşa
este, îţi dai seama cât de generos a fost cel care a donat
sperma, ca de altfel şi tatăl tău care, fiind steril, a accep
tat să nu o mutileze pe mama ta în dorinţa ei de a avea
un copil, a fost de acord să aibă şi ea unul. Aşa te-ai năs
cut tu. S-ar fi putut întâmpla să nu te naşti. Dar dacă
te-ai născut, înseamnă că ai fost de acord cu această si
tuaţie". Copilul nu trebuie minţit dacă are o bănuială şi
întreabă. I se poate explica totul. însă dacă trebuie sau
nu să i se spună... Nu ştiu, anturajul contează foarte
mult în asemenea situaţii. Dacă nimeni nu ştie...
RĂSPUNS: Tatăl şi mama ştiu. Prin urmare, ei trăiesc cu
acest lucru în gând.
F. D.: Nu e deloc aşa! Sunt părinţi care au adoptat co
pii şi au uitat complet că i-au adoptat. Când ai copii, ai
impresia că i-ai avut din totdeauna, de când te cunoşti cu
soţul tău. Este un fenomen foarte curios: trebuie să te
gândeşti bine la date ca să poţi spune că, într-adevăr, la
cutare moment copilul nu era încă născut. Amintirile
noastre, ca şi experienţa noastră, sunt dominate de des
cendenţii noştri. Nu aţi observat acest curios proces al
vieţii noastre imaginare? Este un lucru surprinzător de
general: ne este deosebit de greu, trebuie să ne luăm ca
referinţă anumiţi ani, deoarece, fără să ne dăm seama,
suntem tată şi mamă ai copiilor noştri cu mult înainte ca
aceştia să se nască.
Ei bine, acelaşi lucru se întâmplă şi în cazul unui co
pil adoptat: părinţii îl aşteaptă şi, de multe ori, chiar
146
Françoise Dolto
înainte de a-1 avea, ei sunt deja părinţi, părinţi din do
rinţă. Cred că părinţii uită toate acestea atunci când to
tul este în regulă cu copilul lor, mai ales dacă a fost
adoptat din primele zile de viaţă sau dacă a fost adop
tat înainte de primele zile de viaţă fetală, cum se întâm
plă cu un tată şi o mamă purtătoare, sau cu tatăl unui
făt de la un alt bărbat cu propria lui soţie, donator de
spermă sau iubit.
Un tată nu este tată decât din momentul în care se
naşte copilul. Nu actul sexual face dintr-un bărbat un
tată. Un bărbat doreşte să îi dea un copil soţiei lui ca să
o facă fericită, aşa se face că un tată este de acord cu inseminarea artificială sau recunoaşte copilul soţiei lui
conceput cu un iubit al acesteia. Sunt lucruri importan
te deoarece, cum probabil copilul va afla cândva că ta
tăl lui este nefecund, el trebuie să facă diferenţa între
nefecund şi impotent. Copiii nu înţeleg uşor toate aces
tea, ei cred în marea lor majoritate că dacă părinţii au
trei copii, aceştia au făcut dragoste de trei ori. Trebuie
să li se explice că nu este adevărat, că ei fac dragoste
aproape în fiecare zi dar că, din când în când, un copil
este conceput şi că ei au hotărât doar de trei ori să îi
lase să se nască.
însă în momentul în care copiii află că părinţii lor i-au
adoptat, acest lucru poate reprezenta pentru ei o dova
dă că au părinţi nefecunzi şi impotenţi, părinţi care nu
au relaţii sexuale. Sunt lucruri care trebuie explicate: deşi
au relaţii sexuale, acestea nu au dus la apariţia unui co
pil; niciun copil nu a vrut să se nască de pe urma legă
turii lor sexuale. Iată ce trebuie să li se spună. Copiii în
ţeleg foarte bine acest cuvânt, un cuvânt cast care spune
bine ce e de spus.
Ce să le spunem copiilor
147
După această discuţie pe tema inserninării artificiale,
aş vrea să revin la ancheta realizată printre copiii aceia
cu părinţi divorţaţi.
Pentru cei din mediul intelectual, problema cea mai
importantă se datora schimbării bruşte survenite în sta
tutul social al mamei, căreia i se încredinţaseră copiii.
Cum mama nu avea nicio meserie, s-a văzut obligată să
accepte o muncă dezonorantă în raport cu nivelul ei,
deoarece trebuia să le asigure traiul de zi cu zi. Prin ur
mare, copiii care rămăseseră cu ea nu mai aveau aceeaşi
mamă de dinainte, acum ea trebuind să lucreze, iar acest
lucru a devenit o problemă. Pentru unii copii, aceasta a
însemnat imposibilitatea de a-şi continua studiile mai în
delungate, mama nemaiputând să plătească asemenea
costuri, iar tatăl, prins în mrejele „demonului de la mij
locul vieţii", plecase tocmai pentru că fiul sau fiica lui
era la vârsta adolescenţei, ceea ce fusese de natură să îi
trezească propriile lui dorinţe de adolescent.
Iată care este problema divorţurilor de la această
vârstă. în mediul intelectual, lucrurile se petrec de cele
mai multe ori în felul acesta. Decăderea mamei divor
ţate ca urmare a faptului că este obligată să accepte o
muncă doar pentru a asigura hrana familiei — ea neavând nicio pregătire pentru a exersa o altă activitate sau
îşi abandonase slujba pentru creşterea copiilor, pe vre
mea când câştigul soţului le permitea să trăiască şi să
îşi crească copiii. Aşa se face că de la o zi la alta mama
se vede în situaţia de a trăi singură şi de a creşte nişte
copii mari.
ÎNTREBARE: Puteţi reveni la o frază pe care aţi rostit-o, şi
anume că pentru copil este periculos să trăiască cu părintele
care nu şi-a refăcut viaţa de cuplu?
148
Françoise Dolto
F. D.: Aşa este, deoarece copilul îşi închipuie, ca ori
ce copil mic, că lui îi revine sarcina de a-1 consola şi de
a umple vidul apărut în viaţa afectivă şi sexuală a părin
telui rămas ca un văduv, ceea ce nu corespunde realită
ţii, acesta fiind divorţat şi putând să îşi refacă viaţa. Insă
copilul simte că tatăl sau mama lui se sacrifică pentru el
(aşa spun ei); ceea ce este dramatic pentru copil. In rea
litate, acesta nu se sacrifică defel; este doar o justificare
pentru o stare depresivă specifică vârstei adulte, când
părintele spune: „Am vrut să mă sacrific, nu am vrut să
le creez probleme copiilor".
Unele mame întreabă: „Ce părere aveţi dacă m-aş re
căsători?"
— Ah, n-aş mai vrea să ştiu de tine!
— A, bine, bine, lasă.
Şi, ca urmare, aceste mame intră în rolul de călugări
ţe laice, ca nu cumva să îi facă pe copii să sufere, deşi ar
trebui să facă exact invers, în momentul în care simt că
a venit timpul să îşi refacă viaţa de femeie, şi anume să
îi „traumatizeze" pe copii spunându-le: „Ştiţi ce, e amu
zant, dar eu nu sunt o fetiţă; la vârsta mea, o femeie are
nevoie să facă fericit un bărbat; un bărbat are nevoie de
o femeie, o femeie are nevoie de un bărbat. Dacă nu vă
place aşa, o să căutăm o soluţie ca să vă plătim să puteţi
sta la un internat bun". Şi asta e tot.
De altfel, atunci când copilul are şansa de a întâlni în
perioada respectivă un medic inteligent, acesta îi va spu
ne: „Ştii ce, nu eşti deloc obligat să rămâi la mama ta care
se recăsătoreşte, există şi internate".
— A, prefer să rămân la ea.
— în cazul ăsta, străduieşte-te să nu îi încurci, să nu
faci gălăgie. Poţi să vii la mine să stăm de vorbă dacă nu
Ce să le spunem copiilor
149
o să te înţelegi cu tatăl tău vitreg, iar dacă ai să vrei să
fii încredinţat tatălui tău care s-a recăsătorit deja şi aş
teaptă un copil...
— A, nu, în niciun caz.
— Bine, atunci vezi-ţi de treabă, ai să mai vii pe la
mine şi o să vedem noi cum stau lucrurile etc.
într-un asemenea caz, persoana din afara familiei
poate fi de mare ajutor. Copilul nu trebuie lăsat să joace
comedia regresiei şi să îşi culpabilizeze mama care „îi
face să sufere pe sărmanii copilaşi" dacă va fi împreună
cu un bărbat; altminteri, peste zece ani acest lucru va fi
scump plătit de către copii. Am văzut ce spun acei copii
de intelectuali, care afirmă, de pildă: „Nu am să o las sin
gură pe mama. Vreau să îmi găsesc o slujbă care să-mi
permită să rămân lângă ea, pentru că, săraca de ea, câte
nu a făcut ea pentru noi!" Sau: „Dacă o să am o meserie,
am să o iau la mine, nici nu mă gândesc să mă mărit,
bărbaţii sunt nişte porci!"
Putem astfel observa la copiii de intelectuali, şi nu la
cei de muncitori, aceste efecte culpabilizante la a doua
generaţie.
RĂSPUNS: Cred că această încărcătură afectivă excesivă, de
spre care vorbiţi în cazul părintelui care rămâne singur, poa
te fi evitată şi atunci când nu există o relaţie de cuplu, adică
o relaţie profundă împărtăşită cu cineva zi de zi. Pentru copil
este important să simtă că mama lui este prinsă şi în altă par
te, chiar dacă nu se pune problema să îşi refacă viaţa de cuplu,
să simtă că nu s-a „sacrificat" pentru el.
F. D.: Bineînţeles, chiar dacă nu se pune problema să
îşi refacă viaţa de cuplu, ea trebuie să aibă propria ei via
ţă, printre oameni de vârsta ei, iar copilul va face parte
din viaţa ei, însă nu va fi toată viaţa ei.
150
Ce să le spunem copiilor
Françoise Dolto
ÎNTREBARE: Ce pot spune în plus unei fetiţe hemiplegice
care face crize în timpul şedinţelor de tratament?
F. D.: Dumneavoastră îmi cereţi o supervizare, iar
acest lucru nu poate fi făcut în condiţiile de faţă. De alt
fel, nu există obligaţia unei supervizări permanente;
atunci când apare o problemă cu un copil aflat în psiho
terapie, cel interesat poate foarte bine să consulte în acel
moment un psihanalist, să stea de vorbă de câteva ori ca
să înţeleagă mai bine în ce constă angoasa pe care o tră
ieşte atunci când copilul face o criză.
Cred că este periculos să vorbim despre ce „face" co
pilul. Dacă vorbim despre ce face această fetiţă, înseam
nă că e ca şi cum ar exista cineva care o observă tot tim
pul şi apoi spune prin cuvinte ce face aceasta. Or, asta
nu este o psihoterapie. O psihoterapie înseamnă să spui:
„Tot ce faci tu are rostul de a-mi spune ceva, iar eu în
cerc să înţeleg". Nu ce face ea în aparenţă este important,
ci ceea ce vă spune prin comportamentul ei. Dacă mer
geţi la un supervizor, acesta vă va ajuta să vă înţelegeţi
în legătură cu ceea ce vă face să părăsiţi atitudinea de
psihoterapeut. Nu este important să discutăm despre
comportamentele aparente ale copilului, ci să vorbim de
spre dorinţa lui, despre interesul lui de a comunica cu
dumneavoastră. Altminteri, există posibilitatea apariţiei
unei tensiuni atât de mari, încât fetiţa poate face o criză,
deoarece, în acest caz, dorinţa dumneavoastră nu mai
este de a o auzi şi de a încerca să vă daţi seama ce sim
ţiţi, comunicându-i eventual aceste lucruri. Nu vă pot da
un răspuns pentru că nu îmi puteţi dezvălui în faţa unei
adunări ca aceasta propriile dumneavoastră elemente
afective personale. De fapt, are loc o întâlnire între in
conştientul copilului şi inconştientul dumneavoastră.
151
ÎNTREBARE: Faceţi şedinţe de psihanaliză şi cu copii care
nu folosesc încă un limbaj...
F. D.: ...nu limbajul verbal pentru a se exprima, însă
aceşti copii au un limbaj, altminteri nu se poate face
psihanaliză cu copiii.
ÎNTREBARE: Care este valoarea cuvintelor ca atare pentru
un sugar care nu ştie să vorbească?
F. D.: Li se spun foarte puţine cuvinte. Important este
să „fii" cu ei în ceea ce fac. Să fii. Cuvintele ne exprimă
pe noi, pe noi înşine, cu adevărat, nu sunt cuvinte „la în
demâna lor", ci cuvinte din vocabular care ne sunt clare
nouă.
Există, în cazul adultului, şedinţe de analiză care se
desfăşoară în cea mai totală tăcere. Acelaşi lucru este va
labil în cazul copilului, există şedinţe de totală tăcere, o
tăcere verbală, însă deosebit de animate la nivelul comu
nicării 3 8 .
ÎNTREBARE: Lucrurile nu se petrec mai degrabă la acel ni
vel de la inconştient la inconştient?
f
t
/
F. D.: Aşa este, exact aşa. Totul are loc la acel nivel
de la inconştient la inconştient. Felul în care privim re
prezintă un limbaj. Privirea este o comunicare prin lim
baj la nivel interpsihic.
ÎNTREBARE: Copilul poate fi atins?
F. D.: Vorbiţi despre nivelul tactil? Nu, un copil aflat
în psihoterapie psihanalitică nu trebuie atins niciodată;
în cadrul activităţii educative, da. Putem să îi permitem
Françoise Dolto a acordat întotdeauna o m a r e importanţă virtuţii pe
care o are tăcerea pacientului, poate chiar o atenţie deosebită în cazul
curelor pentru adolescenţi. A se vedea, de exemplu, felul în c a r e a pre
zentat această problemă cu ocazia unui colocviu referitor la etica psih
analizei (1982), acte editate de Evel, pp. 1 4 0 - 1 4 9 .
152
Françoise Dolto
să ne atingă şi să rostim cu ajutorul cuvintelor sensul pe
care îl dăm acestei iniţiative corporale a copilului care
nu poate sau nu îndrăzneşte să vorbească.
ÎNTREBARE: Dar intonaţia vocii, poate fi folosită?
F. D.: De ce nu, dacă avem ceva de spus.
ÎNTREBARE: Mult mai mult decât cuvintele ca atare?
F. D.: Nu, cuvintele au un sens simbolic foarte im
portant, însă nu suntem obligaţi să le spunem tot tim
pul. Unul dintre cuvintele simbolice deosebit de im
portante constă în a spune: „Nu, nu este adevărat".
Aceste vorbe trebuie rostite atunci când copilul face
ceva fals, ca în muzică. Situaţiile în care copilul este
fals pot fi observate foarte uşor, el ezită între două ati
tudini. De exemplu, copilul care intră şi care apoi vrea
să plece. Se observă că în acelaşi timp ar rămâne şi ar
vrea să plece. „Nu este adevărat că nu vrei să pleci,
dar este adevărat că nu vrei să rămâi." Copilul mani
festă cele două atitudini, iar noi trebuie să îl ajutăm să
îşi înţeleagă ambivalenţa. Trebuie să îi spunem: „Vrei
şi nu vrei în acelaşi timp. Ca şi cum ai fi doi. Unul din
tine vrea, iar celălalt nu vrea". Aşa se întâmplă dese
ori în viaţă, chiar şi cu adulţii. Sunt lucruri pe care un
copil le înţelege foarte bine, faptul că atitudinea lui se
explică printr-o dorinţă contradictorie.
De pildă, dacă în timpul unei şedinţe de analiză în
care s-au spus şi s-au făcut deja multe lucruri pentru co
pil, acesta îşi întrerupe brusc jocul şi trece la altceva, îi
putem spune: „îţi plăcea ceea ce făceai. însă, ca şi cum
asta te-a făcut să te gândeşti la ceva periculos, ai lăsat
ceea ce îţi făcea plăcere şi ai trecut la altceva". Copilul
înţelege foarte bine aceste lucruri, şi asta încă de la opt
sau nouă luni.
Ce să le spunem copiilor
153
Când copilul este foarte mic, asistenta maternală care
îl însoţeşte la şedinţă va pune mâna pentru a-i explica
cuvintele care îi sunt adresate, de pildă: ;,Cu mâna
dreaptă, cu mâna stângă". Iar acesteia i se va spune:
„Arătaţi-i unde este mâna lui dreaptă, arătaţi-i unde este
mâna lui stângă". Analistul nu trebuie să îl atingă, este
un lucru pe care îl face persoana abilitată să îi atingă cor
pul, dar care nu a ştiut să îi dea informaţiile privitoare
39
la schema lui corporală .
înţelegem astfel de ce acest copil nu este adaptat ni
velului său de vârstă, deoarece schema lui corporală tre
buie să îi fie dată de cineva, persoana însărcinată să se
ocupe de el.
Nu pot să prezint aici toate detaliile psihoterapiei
destinate copiilor. însă aveţi perfectă dreptate: lucru
rile se petrec la nivelul dintre un inconştient şi altul,
însă rolul psihanalistului este de a permite trecerea de
la inconştient la preconştient şi la conştient, în ceea ce
priveşte perturbarea vieţii de relaţie a copilului în ca
litatea lui de subiect articulat unui corp care, împreu
nă cu subiectul, va deveni Eul său; pentru aceasta, va
trebui să comunice cu celălalt care este pentru el un
Tu. Primul lui „Tu faţă de Eu", asemenea acelui Tu de
acolo, acel Tu cotidian care structurează realitatea este
deja în momentul respectiv sau urmează să fie tutore
le, acesta nu este în niciun caz rolul terapeutului
psihanalist.
Această noţiune de schemă corporală îşi dobândeşte întregul sens în te
oretizarea pe care i-o face Françoise Dolto în opoziţie constitutivă cu
imaginea corpului (ca inconştientă), opoziţie care permite caracteriza
rea imaginii în contradicţie cu schema. Astfel, schema corporală nu este
imaginea corpului. Cf. L'image inconsciente du corps, op. cit., pp. 17-34.
154
Françoise Dolto
ÎNTREBARE: Vreau să întreb dacă judecătorii trebuie să cea
ră părerea copiilor înainte de a hotărî în legătură cu încredin
ţarea lor?
F. D.: Ar fi bine ca judecătorul sau cineva din echi
pa lui' să îi prevină pe copii că se studiază modalita
tea de reglare a despărţirii părinţilor lor. Ar fi un lu
cru foarte util, în special astăzi, când părinţii nu le
spun copiilor că urmează să se despartă şi de cele
mai multe ori nici nu există certuri între ei. Din pă
cate, judecătorii preferă să semneze nişte hârtii prin
care părinţii îşi exprimă acordul amiabil în faţa ace
luiaşi avocat. în realitate, ei se înţeleg ca să se elibe
reze şi o fac pe spinarea copiilor, fără să îi prevină în
legătură cu ce se întâmplă şi ce au hotărât. Iar acest
lucru este foarte grav.
în perioada în care doamna Pelletier era ministru,
40
având în resortul ei problemele familiei , am desfăşurat
o amplă acţiune în acest domeniu. La iniţiativa doamnei
ministru a fost reunită o comisie formată din judecători,
avocaţi, psihanalişti, sociologi. Activitatea noastră s-a des
făşurat timp de opt luni, perioadă în care am avut întâl
niri cu asociaţiile de părinţi divorţaţi şi de femei părăsi
te, în general, am constatat că la al treilea sau al patrulea
4H
în iunie 1980, Monique Pelletier, ministru delegat pentru problemele
familiei şi condiţiei feminine, a reunit un grup de reflecţie c o m p u s din
personalităţi specializate, participând cu titlu personal, a c ă r o r misiu
ne era să facă un bilanţ referitor la încredinţarea copiilor şi să sensibi
lizeze p e r s o a n e l e implicate (părinţi, avocaţi, experţi, m a g i s t r a ţ i ) cu
privire la consecinţele deciziilor lor în toate etapele procedurii, ca şi
d u p ă divorţ. F r a n ç o i s e Dolto e r a singura psihanalistă printre psiho
logii, psihiatrii, magistraţii şi înalţii funcţionari din a c e a s t ă comisie
care în martie - aprilie 1981 a întocmit un raport referitor la încredin
ţarea alternativă.
Ce să le spunem copiilor
155
copil bărbaţii îşi părăsesc soţia; întreţinerea unei familii
costă prea mult! Aceşti bărbaţi pleacă pur şi simplu şi se
sustrag oricăror obligaţii materiale. Lipsite de bani, fe
meilor le este deosebit de greu să facă astfel faţă tuturor
problemelor, cu un soţ care nu se mai ocupă de copiii lui
şi care, neavând nici adresă, nici slujbă fixe, nu mai poa
te fi nici contactat pentru semnarea tuturor documente
lor legate de problemele oficiale ale familiei.
Cu ocazia aceea, am descoperit situaţii în care copiii
trăiau o suferinţă inimaginabilă. Femeile respective pri
mesc un ajutor de la buget. Ca pentru a-şi reabilita tatăl
şi a nu mai reprezenta o povară pentru mama lor, băie
ţilor aflaţi în această situaţie li se poate induce pe viitor
un comportament delincvent, iar fetelor, dorinţa de a de
veni prostituate. Reabilitarea părinţilor care au greşit
prin încercarea copiilor de trăi ca şi ei este un aspect de
osebit de important. Copilul a suferit din acea cauză, iar
acum repetă acelaşi comportament. Faptul că face la rân
dul lui gesturi iresponsabile este o modalitate de a-şi deculpabiliza tatăl.
Revenind, pot spune într-adevăr că judecătorul ar
trebui să ceară părerea copiilor. în general, copiii ştiu
foarte bine unde ar vrea (mai bine spus decât cu cine
ar vrea) să trăiască, indiferent dacă acest lucru contra
vine sau nu hotărârii de a rămâne cu tata sau cu mama,
fiindcă mulţi copii ar vrea să rămână în aceeaşi locuin
ţă, să meargă la aceeaşi şcoală. Sunt sigură că, dacă au
împlinit deja opt, nouă ani, mulţi dintre ei preferă să
meargă într-un cămin de copii din zona pe care o cu
nosc, ca să rămână la aceeaşi şcoală şi să nu îşi piardă
colegii şi prietenii. Din punct de vedere social, pentru
copii este mult mai bine aşa.
156
Françoise Dolto
în schimb, împărţirea timpului între părinţi nu este
un lucru simplu. La prima vedere, copilul este încredin
ţat celui care merită. Or, nu este defel aşa: cel mai ade
sea, este părintele care are cea mai mare stabilitate, une
ori, cel care are cei mai mulţi bani sau cel care are o
familie capabilă să îl ajute. Motivele care îl determină pe
judecător să decidă cărui părinte îi încredinţează copilul
sunt multiple. Sunt aspecte pe care judecătorul sau o per
soană însărcinată de acesta ar trebui să i le explice copi
lului, cu sau fără participarea părinţilor la această discu
ţie. O persoană exterioară familiei poate explica mult mai
bine faptul că încredinţarea copilului nu este o proble
mă de merit.
Judecătorul încearcă să ia hotărârea evitând pe cât
posibil scandalul, dar ea reprezintă în acelaşi timp o so
luţie privitoare la viaţa practică, soluţie care să nu facă
rău nimănui şi care să nu dea nimănui dreptate, deşi
părintele căruia i se încredinţează copilul se va strădui,
în general, să susţină că în ochii judecătorului el este
părintele cu cele mai multe merite. însă nu aceasta este
problema. Hotărârea este luată cu speranţa că ea va asi
gura cel mai mare grad de stabilitate copilului. în rea
litate, încredinţarea copilului este o falsă problemă. Şi,
pe de altă parte, după părerea mea, părinţilor cărora li
se încredinţează copilul, cum se spune — adică părin
ţii care dispun de timpul principal al acestuia —, au, în
general, mult mai puţin timp să se ocupe de el în com
paraţie cu cei cărora le revin, dimpotrivă, zilele libere
de peste an, sărbătorile şi o lună de vacanţă. în aceste
perioade se face cea mai bună educaţie, şi nu atunci
când copilul este ocupat, prins în viaţa lui socială de la
şcoală, în funcţie de programul şcolar şi de cel al părin-
Ce să le spunem copiilor
157
ţilor care lucrează şi care fac totul în mare viteză, reu
şind cu greu să mai vorbească cu copiii lor. în schimb,
când părinţii şi copiii au liber în acelaşi timp, ei pot sta
pe îndelete de vorbă, pot vorbi cu adevărat despre lu
cruri importante. Nu are niciun rost să ţi se încredinţe
ze copiii doar ca să poţi spune: „Ah, eu sunt cel care
merit". Vor trece însă decenii până când părinţii vor în
ţelege aceste lucruri!
Intr-un divorţ, nimeni nu are dreptate: este o nenoro
cire. De aceea, o nenorocire ceva mai mică poate fi une
ori însuşi divorţul, mai curând decât o convieţuire fără
iubire, fără dorinţă, fără prietenie, fără preferinţe şi pre
ocupări comune.
ÎNTREBARE: Ce trebuie spus copiilor care trăiesc împreună
cu părinţi care nu se înţeleg, dar care continuă să rămână îm
preună.
F. D.: Cred că se poate face un lucru foarte simplu. Co
piii îşi dau seama că lucrurile nu mai merg, însă refuză
să dea crezare acestei intuiţii sau observaţii. Va trebui deci
ca părinţii lor, amândoi dacă se poate, să le explice că nu
mai sunt împreună, că şi-au asumat acest lucru, precum
şi faptul că şi-au redat unul altuia libertatea, libertatea de
a iubi, de a nu veni seara acasă, de a fi absenţi. De ase
menea, faptul că nu se mai culcă în aceeaşi cameră, că
dorm în paturi separate. Sunt lucruri care pot fi explica
te copiilor folosind cuvinte foarte simple. Părinţii nu se
mai iubesc şi deci nu îşi asumă riscul de a se culca împre
ună şi de a concepe un copil. Nu se mai iubesc îndeajuns
pentru a spune că au făcut bine atunci când s-au logodit
şi când s-au căsătorit. Sau altfel: „Tatăl tău şi mama ta nu
mai sunt îndrăgostiţi unul de altul, dar nici el, nici eu nu
regretăm faptul că tu te-ai născut".
158
Françoise Dolto
Copiii îi înţeleg pe îndrăgostiţi, după cum îi înţeleg
şi pe cei despărţiţi, însă au nevoie de cuvinte care să ex
prime acest lucru: „Cei doi nu mai vor să se culce îm
preună deoarece, când oamenii mari se culcă împreu
nă, se poate întâmpla ca în urma relaţiei sexuale dintre
ei să se nască un copil. Or, ei nu mai vor să fie împre
ună tatăl şi mama unui copil". Ceea ce este adevărat în
cadrul realităţii carnale este şi mai adevărat în planul
imaginar şi simbolic. „Poate tatăl tău va fi tată cu o altă
femeie. Iar pe mine, pentru că nu mai suntem îndrăgos
tiţi unul de altul, tatăl tău m-a lăsat liberă să cunosc alţi
bărbaţi. Poate că într-o zi, dacă am să întâlnesc un alt
bărbat, aşa cum el poate întâlni o altă femeie, vei avea
un frăţior sau o surioară, dar n-ai nicio grijă, am să îţi
spun din timp. Şi eu am să fiu întotdeauna mama ta,
iar el, tatăl tău".
Iată cum le putem vorbi copiilor, într-un mod foar
te clar, despre ce va fi. Un cuplu care nu mai este îm
preună devine foarte deschis. Fiecare îşi are de acum
înainte viaţa lui, fără perechea cu care era (indiferent
dacă era legitimă sau nu), deci fiecare are în faţa lui,
la modul potenţial, un proiect, care se va realiza sau
nu. Trebuie să ştim că pentru orice copil un cuplu se
află înscris într-un proiect de procreare sau în diferi
te proiecte comune de creaţie, naşterea unui copil fi
ind un caz particular al acestora: procrearea este un
caz particular al creaţiei. Părinţii care nu se mai înţe
leg nu se mai află împreună într-un proiect de pro
creare, însă din diferite interese pecuniare, se pot ve
dea siliţi să trăiască împreună, să aibă acelaşi magazin,
să lucreze la acelaşi patron. Aceste lucruri trebuie spu
se foarte clar copiilor: tata şi mama nu mai sunt îndră-
Ce să le spunem copiilor
159
gostiţi unul de altul, însă rămân asociaţi în afacerea
lor, nu s-au certat de tot. Nu vor să divorţeze, dar nu
se mai iubesc şi nu vor să rişte să facă un copil. Sunt
lucruri care pot fi spuse: „Acum ştii de ce mama ta se
întâlneşte câteodată cu un alt bărbat, este normal ca o
femeie să încerce să facă fericit un bărbat, inclusiv în
pat, şi acelaşi lucru este valabil pentru un tată cu o fe
meie".
Câte complicaţii pe capul copiilor, nu numai în cazul
divorţurilor, ci şi atunci când, de pildă, un bărbat rămas
văduv se recăsătoreşte. Fiica de şaisprezece ani nu se
poate împăca cu ideea că tatăl ei o înşală aşa-zicând pe
mama ei defunctă şi se recăsătoreşte. De multe ori, ca ur
mare a recăsătoririi sau a concubinajului notoriu al tată
lui văduv, acesta a rămas certat pe viaţă cu fiicele şi fiii
lui. Consecinţele sunt teribile, deoarece tatăl nu i-a spus
clar fiecăruia: „Ştii, mama ta a murit, dar acesta nu este
un motiv ca eu să nu mai exist pentru femei. Tu nu poţi
să fii soţia mea, te iubesc ca pe o fiică (sau ca pe un fiu),
dar e normal să încerc să-mi refac un cămin". Sunt în
tr-adevăr fete care îl socotesc pe tatăl lor „delincvent"
pentru că acesta se căsătoreşte la un an sau doi după
moartea mamei lor. Nu era şi ea la fel de bună gospodi
nă ca şi mama ei, având grijă şi de fraţii şi surorile mai
mici? Nu avea niciun motiv şi nicio nevoie să îşi ia o altă
femeie.
Rămase puerile, crescute de o mamă care a fost bol
navă în ultimii ani, aceste fete au rămas ignorante în
materie de dorinţe sexuale şi folosesc cuvinte ambi
gue: „Ne iubim, aşa că rămânem împreună", fără să
se gândească la motivaţiile adulte genitale care deter
mină căutarea celuilalt, a unui partener. Fără să ştie
160
Françoise Dolto
cum să exprime deschis acest lucru, fără să aibă o re
prezentare clar incestuoasă, aceste fete ar vrea ca ta
tăl lor să trăiască ca un călugăr, din moment ce mămi
ca a murit. Să aibă toată viaţa grijă de tatăl ei, un tată
cast şi resemnat, să îi gătească bine şi să îi dea toată
dragostea de care e în stare, iată visul unei asemenea
fete.
îmi vine în minte cazul unei tinere femei care s-a cer
tat cu tatăl ei deoarece acesta s-a recăsătorit. Ca urmare,
ea a plecat de-acasă. Tatăl i-a spus: „Fii înţelegătoare, ră
mâi acasă, femeia asta (noua lui soţie) nu o să te mănân
ce; îţi iei întâi diploma şi pe urmă ai să pleci, am să te
ajut, dar nu îţi rata ultimele luni de şcoală din cauza asta.
Ai dreptate, ea nu are grijă de casă ca şi tine, care ai în
văţat acest lucru de la mama ta, dar mie mi-e destul. Nu
merită să îţi ratezi viaţa din cauza asta". Niciun ecou:
fata a plecat la o soră mai mare care era căsătorită. Bine
înţeles că s-a întâmplat ce trebuia să se întâmple. Sora
tocmai născuse, iar iubitul surorii i-a făcut o propunere:
„Ce zici, eu mă plictisesc şi sora ta este tot timpul ocu
pată, n-ai vrea să vii în patul meu?" Ca urmare, speria
tă la culme, a plecat şi de la sora ei, fiindcă cumnatul era
un „porc", deşi ea a crezut că e un domn tare drăguţ. Era
o copilă fără niciun mijloc de apărare: complet nulă în
materie de sexualitate. Ceea ce a costat-o evident scump,
şi anume cel puţin zece ani de viaţă ratată după toate
aceste întâmplări.
Vedeţi, este vorba despre un rateu educaţional, de
spre o ratare a discursului educativ din partea persoa
nelor din exterior, în absenţa unui discurs ţinut la timp
de către tată care, la începutul văduviei sale, a contribuit
astfel la instalarea unei situaţii ambigue.
Ce să le spunem copiilor
161
Această femeie mi-a scris întreaga ei poveste şi am
putut discuta şi la telefon. Era un copil sută la sută. Cum
era şi firesc, după câţiva ani de singurătate, a fost curta
tă şi s-a căsătorit. A urmat o adevărată dramă. Fără să îşi
dea în vreun fel seama de ce face de fapt, după câteva
luni pudice de logodnă, când logodnicul a vrut să facă
cu ea ceea ce tatăl ei făcea cu acea femeie şi ceea ce cum
natul ei a vrut să facă cu ea, nu a putut avea decât ur
mătoarea reacţie: „Deci, aşa, nu mă iubeşti, eşti un afe
meiat?", deşi erau cu câteva săptămâni înainte de
cununie. în privinţa căsătoriei, au urmat ani întregi de
tovărăşie şchioapă. Iar acum când fata ei are zece ani,
descoperă că şi ea are aceeaşi vârstă. Total speriată că
fiica ei este preocupată de băieţi, se întreabă dacă aceas
ta nu este cumva perversă; de altfel, acesta a fost moti
vul telefonului pe care mi 1-a dat.
Avem de-a face cu o situaţie care este urmarea unei
copilării traumatizate: mama, cu deficienţe fiziologice
încă din perioada în care această fată era la pubertate,
nu a reuşit să o facă să accepte că tatăl ei, când ea nu va
mai fi, se va recăsători, iar ea va avea viaţa ei. Mama nu
a pregătit-o defel pentru toate astea. Iar fata nu a aflat
decât după că mama ei suferea de patru ani de o boală
care nu putea ierta; însă nimeni nu i-a spus niciodată
acest lucru.
ÎNTREBARE: Trebuie să li se spună copiilor când tatăl sau
mama lor suferă de o boală foarte gravă?
F. D.: Bineînţeles că trebuie să li se spună, şi mai tre
buie să fie şi pregătiţi pentru eventuala sau probabila
lor moarte. Copiii trebuie cu atât mai mult ajutaţi să se
maturizeze. Acesta este destinul lor, trebuie să ştie să
şi-1 asume. „Mama ta suferă de o boală foarte gravă;
162
Françoise Dolto
sperăm să o putem vindeca, dar nu este sigur. Câtă
vreme o mai ai, profită ca să afli de la ea tot ce trebuie
să ştie o fiică şi spune-i că ştii că este foarte bolnavă.
Vorbeşte cu ea." Mamele se simt eliberate când pot sta
de vorbă cu adevărat cu copilul lor despre boala de
care suferă. Mai ales atunci când moartea se apropie,
o mamă are mari angoase dacă nu i-a putut da fiicei ei
toate învăţăturile de mamă, la fel ca un tată, fiului său.
Copilul trebuie ajutat să se pregătească, să poarte ace
le discuţii serioase despre ce dorinţe are pentru viitor,
ca şi despre drumul pe care mama ar vrea să o apuce
fiica ei, iar tatăl, fiul lui, când nu va mai fi acolo, copi
lul putând astfel să se simtă vegheat de dincolo de
moarte de acest tată sau de dincolo de moarte de
această mamă, să îşi îndrepte paşii într-o direcţie care
nu contravine dorinţei celui care, din nefericire, a mu
rit înainte ca propriul copil să fie băiat mare sau fată
mare.
Femeia despre care v-am vorbit a păstrat ca un fel de
engramă a dorinţei mamei sale nevoia de a rămâne o co
pilă neştiutoare în privinţa vieţii, deşi este o femeie foar
te inteligentă, care şi-a luat o diplomă şi are o foarte bună
situaţie profesională. Insă chiar şi acum nu are mai mul
tă experienţă decât o copilă. Fiica ei de zece ani o va în
trece, şi încă într-o goană nebună, fiindcă mama nu a
ştiut să o iniţieze prin cuvinte la timp.
Dacă însă această tânără femeie va face o cură psih
analitică pentru ea, şi fiica ei se va simţi mai în siguran
ţă în casa părinţilor, în special odată cu recâştigarea drep
tului de a-şi iubi tatăl — deoarece, în acest caz, există un
bărbat: „O, ştiţi, îmi spune mama, trăim ca şi cum am fi
despărţiţi, relaţiile noastre sunt caste, cu unele excepţii,
Ce să le spunem copiilor
163
fiindcă pe mine nu mă prea atrage chestia asta". Şi to
tuşi tatăl nu a plecat de-acasă. „Nu am vrut să mai fac
alt copil, şi cu unul e destul de complicat." (Mă întreb de
ce! Poate că este geloasă pe fiica ei, în legătură cu soţul!)
Este sigur că, dacă această femeie face o psihotera
pie, în curând va fi în sfârşit şi ea normală, iar dacă va
avea un al doilea copil cu acest soţ, care pare perfect
normal, fiica ei va avea mult de câştigat, nemaifiind si
lită să „gonească" şi să se expună unor experienţe se
xuale sau chiar unei sarcini precoce, fără posibilitatea
de a-şi asuma această responsabilitate sau de a construi
un cuplu.
ÎNTREBARE: Care este impactul asupra vieţii unui copil
când aceasta a început într-un incubator? Este suficient un
contact cu mama în fiecare după-anuază?
F. D.: Este suficient, cu condiţia ca mama să meargă
efectiv să îl vadă în fiecare zi cât timp copilul este în in
cubator. Dacă se poate, să îi dea chiar ea laptele, este mai
bine. Prin peretele de sticlă, în liniştea zumzăitoare a
unui incubator, copilul are intuiţia prezenţei mamei lui,
simte o prezenţă care îi focalizează dorinţa pentru a in
tra în comunicare cu el. Iar după ce sugarul a ieşit din
incubator, mama îi va povesti că au fost despărţiţi mult
timp, că el a stat în incubator, că mama şi tatăl lui sufe
reau ca şi el că nu sunt împreună.
Limbajul asigură puntea dintre fiinţe. Evident,
atunci când copilul este mic, este bine ca mama să nu
fi fost multă vreme frustrată, altminteri ea nu reuşeşte
într-adevăr să stabilească zi după zi o relaţie care să o
pună din nou în legătură cu copilul ei şi pe acesta cu
ea. Incubatoarele şi camerele încălzite sunt foarte bune
pentru primele zile de viaţă, cu condiţia să nu existe o
164
Françoise Dolto
despărţire totală, ci dimpotrivă, o relaţie zilnică de iu
bire şi comunicare. Căci dacă mama îşi reia complet
viaţa de dinainte şi, dintr-odată, după două luni, i se
dă înapoi un copil de care nu mai are defel nevoie, un
copil care nu o cunoaşte, amândoi, şi mama, şi copilul,
vor fi realmente traumatizaţi.
Toate aceste lucruri trebuie înţelese de dumneavoas
tră, asistenţi sociali, infirmiere etc. Aveţi datoria să le aju
taţi pe mame să vină la copiii lor, să le asistaţi rămânând
un moment lângă ele deoarece foarte des aceste mame
sunt deprimate, frustrate că îşi văd copilul în incubator,
un copil cu care nu ştiu să comunice. Trebuie să le spu
neţi: „Simte că sunteţi acolo! Vorbiţi cu el, o să simtă".
Cum? Nu ştiu, dar simte.
ÎNTREBARE: Cum ne putem da seama dacă copilul înţelege
limbajul?
F. D.: Nu ştiu, dar este adevărat. Şi înţelege toate lim
bile. Dacă o chinezoaică îi vorbeşte în chineză, o arăboai
că, în arabă, iar o franţuzoaică, în franceză, copilul va în
ţelege. El înţelege toate limbile. Poate că intuieşte ce
vrem să îi spunem. Poate că este o comunicare de la un
spirit la altul. Iar copilul are puterea de a înţelege.
Când este în incubator, copilul nu aude cu urechile
lui fizice că mama lui este acolo, ci are puterea de înţe
legere a acestei alte prezenţe de când era in utero. Mama
lui in utero este mama lui; mama lui care vine, pentru el
şi pentru ea, să îl iubească cât timp este în incubator este
tot mama lui. O legătură între două inimi se reînnoadă
în lipsa unei legături între două corpuri.
Mama trebuie ajutată să nu se deprime. Este un lu
cru pe care îl pot face persoanele secţiei respective;
acestea trebuie să îi spună: „Nu vă faceţi griji, este
Ce să le spunem copiilor
165
foarte important că sunteţi aici, chiar dacă nu îl auziţi;
el ştie că mama lui vine să îl vadă în fiecare zi. O să
vedeţi, când va ieşi, va fi cu totul al dumneavoastră şi
tare fericit să fiţi mai aproape unul de celălalt" etc. Şi
este adevărat, deşi de multe ori, dacă o mamă suferă
prea tare când îşi vede copilul în incubator, i se spu
ne: „Ştiţi ce, el se simte foarte bine, veniţi doar peste
câteva zile". Uneori se consideră preferabil ca mama
să fie cruţată de o asemenea încercare, ceea ce nu este
bine. Mama trebuie să treacă prin această încercare şi
să fie ajutată în acest sens, pentru ca legătura simbo
lică cu copilul, realizată prin acea sticlă, să aibă loc în
ciuda izolării, este un lucru foarte important. Şi copi
lul suferă, însă nu mai este singur. Iar faptul că trec
amândoi prin aceeaşi încercare poate fi de mare aju
tor.
ÎNTREBARE: Ce părere aveţi despre sfaturile care se dau pă
rinţilor adoptivi de a spune copiilor lor că nu ei sunt părinţii
adevăraţi?
F. D.: Este foarte greşit că sunt sfătuiţi să spună aşa,
fiindcă ei sunt adevăraţii părinţi. „Părinţi adevăraţi" nu
înseamnă de fapt nimic. Există părinţi adevăraţi naturali
şi părinţi adevăraţi legali. Şi unii şi alţii sunt părinţi ade
văraţi într-un fel sau altul. însă există părinţi naturali
care nu sunt părinţi naturali „adevăraţi", deoarece pe
toată perioada sarcinii, uneori chiar şi la naştere, au res
pins copilul, au refuzat să îl „cunoască" şi să îl „recu
noască".
Este important să se spună cuvântul „natural". Copi
lul înţelege. Aşa cum înţelege cuvântul „biberon", deşi
nu ştie încă ce este acesta! Va afla pe măsură ce va avea
experienţa folosirii cuvântului, va afla că „biberon" în-
166
Françoise Dolto
seamnă o sticlă caldă care are la capăt o tetină şi care te
41
satură .
Copiilor trebuie să li se spună cuvintele potrivite. Cu
vântul „natural", într-o zi vor înţelege ce înseamnă acest
cuvânt. Le spunem copiilor cuvinte cu mult înainte ca ei
să ştie ce se ascunde sub aceste cuvinte. Iată un aspect
foarte important.
Copiilor nu trebuie să li se spună niciodată: „Ei nu sunt
părinţii tăi adevăraţi"; ci: „Ei sunt părinţii tăi adoptivi, aşa
cum şi tu eşti copilul lor adoptiv. Ei sunt ca şi tine: tu eşti
adoptiv, ei sunt adoptivi, deci sunteţi adevărate rude
adoptive. Alte două persoane, pe care nu le cunoşti, au
fost părinţii tăi naturali. Ai fost născut de mama ta natu
rală, care nu a putut să te crească şi te-a încredinţat pen
tru adoptare; te-a adus pe lume sănătos şi solid din mo
ment ce ai supravieţuit despărţirii de ea".
Este foarte important ca părinţii adoptivi să îşi expri
me recunoştinţa faţă de părinţii naturali. De obicei aşa
ceva lipseşte. Insă din clipa în care părinţii adoptivi spun
acest lucru, copilul îi poate pune în legătură, la modul
simbolic, pe aceşti părinţi cu părinţii naturali. „Cât îi
sunt de recunoscătoare mamei tale că te-a adus pe lume
şi că mi-a oferit bucuria de a te putea creşte, cu toate că
ea nu te-a putut păstra, indiferent ce motive a avut, şi
nici tatăl tău; oricum, ne-au făcut o mare bucurie că puAvem aici o ilustrare concretă a felului în care are loc la copil instala
rea limbajului ca atare, ca u r m a r e a suprapunerii dintre cuvântul au
zit, perceput, şi emoţiile resimţite în legătură cu acesta, ceea ce echi
valează de fapt pentru subiect cu o întâlnire semnificantă, întemeie
toare a semnificatului. Suntem în prezenţa unuia dintre elementele de
b a z ă ale unei teorii a limbajului şi ale punerii sale în a p l i c a r e la
Françoise Dolto. A se vedea, de exemplu, L'image inconsciente du corps,
op. cit., p. 44.
Ce să le spunem copiilor
tem avea un copil aşa de frumos şi ar trebui să se simtă
bine că ţie îţi merge atât de bine!"
Prin intermediul acestui copil, părinţii adoptivi îi
adoptă de fapt pe părinţii naturali, însă fără să ştie. Or
ganismele de adopţie ar trebui să le spună acest lucru şi
să îi spună şi copilului în momentul în care îl încredin
ţează celor care îl adoptă 4 2 .
Am aflat unele lucruri în această privinţă de la unii
părinţi care au venit, complet derutaţi, să stea de vor
bă cu mine despre felul în care organismul de adopţie,
după o serie de discuţii pe care le-a avut, a pus sub
semnul întrebării dorinţa lor de a adopta un copil. în
tâi i-au convins că, de fapt, nu aveau defel nevoie să
adopte un copil, că erau un cuplu foarte fericit şi aşa.
Iar când părinţii au spus: „Da, credem că aşa este, aveţi
dreptate; într-adevăr, cu sau fără copil, noi suntem foar
te fericiţi împreună", după niciopt zile sunt anunţaţi că
pot lua copilul, deşi ei tocmai se obişnuiseră cu ideea
că nu mai doresc să adopte. însă, de data asta, organis
mul de adopţie părea că doreşte cu tărie ca ei să adop
te chiar în acea zi o fetiţă!
Or, părinţii sunt cei care trebuie să dorească cu tă
rie să adopte. De ce trebuie mai întâi să îi facă să re
nunţe sub pretextul unei idei năstruşnice care a intrat
într-o zi în mintea celor care se ocupă de adopţiile al
tora, conform căreia părinţii trebuie să scape de dorinFrançoise Dolto reia pe larg această reflecţie în legătură cu relaţia din
tre copilul adoptat, părinţii lui naturali şi părinţii lui legali în Les Che
mins de l'éducation, op. cit., pp. 2 3 7 - 2 5 2 . Pe aceeaşi temă a adopţiei, este
interesant să amintim cazurile clinice expuse în Séminaire de psychana
lyse d'enfants, op. cit., t. Il, pp. 9 7 - 9 8 , ca şi în Dialogues québécois [Dialo
guri din Québec], Le Seuil, 1987, pp. 1 6 7 - 1 6 8 .
168
Françoise Dolto
ţa de a adopta? Televiziunea a prezentat într-o emisiu
ne acest proces absurd de „pregătire psihologică în ve
derea adopţiei", altminteri nu i-aş fi crezut.
Părinţii respectivi au fost total derutaţi. înţeleseseră
că era prea greu pentru ei şi că nu vor primi un copil. La
urma urmelor, erau deja naşii a doi copii, copiii unor
prieteni şi ai unor cunoştinţe, se iubeau cu adevărat şi se
obişnuiseră cu ideea că vor rămâne un cuplu fără copii.
Şi chiar în momentul acela li se propune o adopţie. S-au
simţit derutaţi. Complet speriată, mama a venit la mine
şi mi-a spus: „Acum nu mai pot totuşi refuza, dar între
timp ne-am gândit să ne organizăm altfel viaţa, ni s-a fă
cut aşa o prelucrare că nu avem nevoie de copil, încât nu
am mai îndrăznit să sperăm şi să solicităm în continua
re. Şi acum, uite, ne trimit un copil!"
Este o nebunie să vrei ca părinţii să nu mai aibă ne
voie să adopte şi să consideri că abia în clipa aceea sunt
buni pentru adopţie.
RĂSPUNS: Şi totuşi am putut constata că aceşti copii adop
taţi, cărora li se vorbeşte aşa, nu îşi asumă, pe măsură ce cresc,
faptul că nu au părinţi „adevăraţi".
F. D.: Bineînţeles, dacă li se spune unor copii că nu au
părinţi adevăraţi înseamnă că nici ei nu sunt copii adevă
raţi. Ca şi cum li s-ar lua dreptul de a avea o identitate.
RĂSPUNS: Copiii nu înţeleg nici problemele, nici atitudi
nea adulţilor.
F. D.: Aşa este, ei nu ştiu ce model adult să preia. Cu
totul alta este situaţia dacă părinţii lor adoptivi îi doresc
şi îi felicită, prin ei, pe părinţii naturali, fără de care nu
s-ar fi bucurat de viaţă. „Din moment ce părinţii mei
adoptivi sunt nişte oameni deosebiţi, iar, din câte spun
ei, şi părinţii mei naturali sunt la fel, voi fi şi eu o persoa-
Ce să le spunem copiilor
1AV
nă deosebită, identitatea mea îşi are rădăcinile in doul
cupluri în loc să nu am nicio rădăcină."
ÎNTREBARE: Şi dacă aceşti copii se vor simţi atunci diferi! i
şi mai mult sau mai puţin respinşi?
F. D.: Dar e limpede că sunt diferiţi. Oricine se sim
te diferit de vecinul lui. în ceea ce priveşte sentimentul
de respingere, nu trebuie uitat că poate fi vorba despre
un copil care are ceva paranoic în el, este foarte posibil,
însă un copil care a fost adoptat prea târziu, în momen
tul investiţiei valorilor anale. Dacă un copil este învă
ţat să nu facă pe el, el va crede că „caca nu e frumos"
sau că „este urât să faci caca în chiloţi", iar atunci când
va fi adoptat, un asemenea copil va vedea şi în asisten
ta de la casa de copii şi în familia de plasament tempo
rar doar persoane care îl trimit să plece la altcineva,
deci un fel de „alungători". Putem spune că familia de
plasament temporar îl tratează ca pe un caca, iar cei
care îl adoptă, la fel, aceştia fiind un fel de strângători
de caca, deoarece nu îi dezvăluie originea lui de copil
conceput şi zămislit, iar nu „făcut". Un asemenea copil
va păstra în el un sâmbure paranoic. „Din moment ce
familia m-a tratat ca pe un caca, înseamnă că sunt un
caca, deci toată lumea este rea" sau „eu sunt rău", alt
fel spus, pentru a nu se simţi devalorizat, copilul îi de
valorizează pe ceilalţi.
Un copil mai mult sau mai puţin respins cu adevărat
va avea conflicte foarte grave cu părinţii lui, indiferent
dacă este zămislit sau adoptat de către aceşti părinţi care
îl resping şi care au devenit fatalmente modele interio
rizate.
Se întâmplă uneori ca părinţii adoptivi, din cauza ste
rilităţii lor, să păstreze în suflet o anumită amărăciune,
170
Françoise Dolto
insuficient exteriorizată. Ca urmare, asemenea părinţi nu
îi vor explica copilului lor cât de tare s-au simţit ei res
pinşi de natură, frustraţi de bucuria naturală de a purta
copiii propriului lor cuplu. Uneori, aceşti părinţi nutresc
în mod inconştient o ranchiună faţă de propriii lor pă
rinţi, pe care îi fac răspunzători de faptul că au avut o
soartă diferită de a celorlalţi. „Celelalte cupluri au copii,
iar noi, noi nu avem, nu este drept!" Copilul adoptiv nu
reprezintă întotdeauna soluţia de vindecare.
De multe ori am avut de analizat la unii adulţi, foşti
copii adoptaţi, efectele acestei adoptări prost formulate
în punctul iniţial. Este şi cazul unei femei pe care mama
ei a minţit-o în trecut, spunându-i: „Bine că ai fost ulti
ma, ştii, înainte de tine am avortat de şase ori şi, în sfâr
şit, ai venit tu..." Iar când această femeie a aflat mult mai
târziu adevărul, şi anume că mama ei nu a avortat nici
odată în viaţa ei, era deja prea târziu pentru inconştien
tul ei. în ceea ce o priveşte, şi ea avortase deja de trei ori,
fără nicio motivaţie organică. S-a prezentat atunci pen
tru o cură psihanalitică la sfatul ginecologilor care i-au
spus: „Nu există niciun motiv pentru avorturile pe care
le faceţi, totul se întâmplă în mintea dumneavoastră.
Mergeţi mai bine la un psihanalist".
Era deci vorba despre o femeie care nu ştia că a fost
adoptată. Pe vremea când era îndrăgostită de un tânăr,
chiar înainte de logodnă, părinţii ei i-au spus lui între
gul adevăr. După acel episod, nu 1-a mai revăzut nicio
dată. Suferinţa de a fi fost părăsită de logodnic a fost atât
de mare, încât mama ei s-a văzut obligată să îi explice
motivul. La câţiva ani după aceea, s-a căsătorit cu altci
neva, însă nu reuşea să îşi ducă până la termen sarcini
le. In ceea ce o priveşte pe mama adoptivă — mama ti-
Ce să le spunem copiilor
171
nerei femei —, aceasta a făcut un cancer la puţin timp
după ce a trebuit să îi spună adevărul fiicei sale.
In momentul când se afla în analiză, tatăl adoptiv i-a
spus: „Mama ta nu a avortat niciodată; era complet ste
rilă; ţi-a spus acea poveste, iar eu nu ştiu de ce nu am in
tervenit", însă toate aceste lucruri au lăsat în mintea fe
tei o engramă, şi anume că, pentru a deveni mamă,
trebuia ca înainte să avortezi de mai multe ori.
Acest exemplu ne arată că problema de a fi respins
poate fi mai curând problema inconştientă a părinţilor
adoptivi decât a copiilor adoptaţi de către aceştia. Nu
cred că putem considera că fantasma de respingere se da
torează faptului că aceşti copii sunt adoptaţi. Când spui
(şi crezi) că nu eşti părinte adevărat înseamnă că nici co
pilul nu este o fiinţă umană adevărată. Nu este bine să
vorbim în felul acesta. Cuvintele sunt foarte importante,
cuvintele potrivite: „Tu eşti copilul nostru adoptiv, aşa
cum şi noi suntem părinţii tăi adoptivi, suntem la fel. Le
suntem recunoscători părinţilor tăi, ca şi vieţii, care ne-au
dat posibilitatea să te cunoaştem, să te iubim! Prin tine,
crescându-te pe tine, îi onorăm şi îi iubim pe părinţii tăi".
Copilul nu poate fi iubit dacă există sentimentul de
ostilitate faţă de părinţii lui. Există mame care uneori îi
spun copilului său adoptat: „Ce nenorocire!... o mamă
care îşi abandonează copilul, o nemernică!" Este incre
dibil că unii pot vorbi aşa, mai ales când cunoaştem atâ
tea întâmplări adevărate cu mame care sunt constrânse
să îşi abandoneze copiii. Câtă suferinţă! Câtă durere!
Şi, de cele mai multe ori, aceşti copii adoptivi resimt
mai târziu la modul inconştient ca pe o datorie să îşi ca
ute părinţii naturali. Am întâlnit multe asemenea cazuri,
toţi spun că simt ca pe o datorie: „Biata mea mamă, ar
172
Françoise Dolto
trebui să aibă cam şaptezeci şi şase de ani, dacă aş putea
să fac ceva pentru ea, dar nu ştiu unde este".
— Dar puteţi încerca să o găsiţi.
— A, da!? Nu ştiam.
Serviciile Asistenţei publice ar trebui să le spună copi
ilor ce se ştie despre părinţii lor. Astăzi există o fundaţie
care se ocupă de aşa ceva, datorită faptului că asistenţa
publică ajunsese în mod abuziv să îi împiedice pe copii să
43
îşi găsească părinţii naturali. Este o greşeală enormă .
Când asemenea părinţi şi copii reuşesc să se regăseas
că, întâlnirea are întotdeauna loc în cel mai liniştit mod
cu putinţă. Mama spune întotdeauna acelaşi lucru, ca şi
tatăl de altfel: „Nu a trecut nicio zi din viaţa mea fără să
mă gândesc la tine".
— Ai vrea să ne mai vedem?
— Oh, nu, nu e nevoie. Sunt mulţumită să ştiu că eşti
fericit."
Asta este tot. Totul se petrece cât se poate de calm.
După care se aşterne o pace extraordinară, inconştientă,
43
Problema pe c a r e o pune aici Françoise Dolto se referă la cazurile de
adopţie deplină, posibilă doar dacă respectivul copil este orfan, prove
nit din părinţi necunoscuţi sau abandonat, modalitate introdusă fie de
serviciile de protecţie socială a copilului, fie de o fundaţie abilitată. Le
gea din 11 iulie 1966 indică clar faptul că adopţia deplină are drept efect
ruperea definitivă a oricărei legături între copil şi familia lui de origine.
C u m această legislaţie era departe de a suscita o aprobare fără rezerve,
ministerul problemelor sociale şi al solidarităţii naţionale a solicitat Di
recţiei DASS „să înceteze de a mai opune un refuz sistematic cererilor
foştilor pupili ai statului" (R. M. numărul 6804, Jurnalul oficial, p. 1004,
dezbaterea din Adunarea naţională, 8. 0 3 . 1 9 8 2 ) . Este evident faptul că
dificultăţile care apar, în multe cazuri, atunci când este căutată familia
originară, ca şi lentoarea administrativă nu stimulează asistenţa publi
că să încurajeze aceste cereri. Cu siguranţă, Françoise Dolto se referea la
o fundaţie pentru adopţii, a cărei supleţe permite demersuri mai coeren
te şi probabil m a i eficiente în realitate.
Ce să le spunem copiilor
173
datorată faptului că s-au regăsit, copilul aflând împreju
rările în care această mamă sau acest tată nu şi-a putut
asuma creşterea lui.
Cunosc o femeie care şi-a regăsit astfel tatăl. Acesta
murise deja de câţiva ani, dar în sătucul în care se retră
sese la pensie, toţi bătrânii ştiau că avea o fată de cuta
re vârstă, pe care o lăsase în creştere mamei. Vorbea de
spre ea în fiecare zi. Femeia a fost fericită să îi audă pe
acei bătrâni spunând: „Ah, fata lui, ah, ce ne-a mai vor
bit despre ea! Ah, da, dumneavoastră sunteţi! Ah, ce vă
mai iubea... Dacă v-ar fi cunoscut, mereu îşi spunea ce
prost a fost" etc. Toate aceste poveşti au emoţionat-o
foarte tare pe femeie. Am întrebat-o: „Povestea asta a
schimbat ceva în relaţia pe care o aveţi cu fiii dumnea
voastră?" A fost foarte surprinsă de întrebarea mea. „E
curios că îmi puneţi această întrebare." Era o femeie fe
ricită, care avea studii superioare şi o viaţă împlinită.
Avea doi fii şi două fiice. Mi-a răspuns: „E curios ce îmi
spuneţi. Din fericire, sunt căsătorită, pentru că au fost
momente când nu mai ştiam cine sunt fiii mei. Din când
în când, mă apuca şi le spuneam: «Du-te la taică-tău, să
nu te mai văd». După care, mă întrebam: «Dar ce tot
vorbesc eu?» Iar de când am găsit mormântul tatălui
meu şi toţi acei bătrâni din satul lui mi-au vorbit despre
el, nu mi s-a mai întâmplat, nu am mai avut acele mo
mente de absenţă faţă de fiii mei".
Dacă nu i-aş fi pus acea întrebare: „Povestea asta a
schimbat ceva în relaţia pe care o aveţi cu fiii dumnea
voastră?", nici ea nu s-ar fi gândit să îmi facă această
mărturisire, deoarece este o persoană care nu a făcut
psihanaliză. însă noi trebuie să ştim că relaţia cu primul
bărbat din viaţa noastră rămâne întotdeauna ascunsă în
174
Françoise Dolto
noi, o relaţie pe care o reproducem în relaţia genetică cu
copiii noştri de acelaşi sex, cu fetele, relaţia cu mama, şi
cu băieţii, relaţia cu tatăl. Este un lucru foarte important.
ÎNTREBARE: Aceşti copii, adoptaţi în astfel de condiţii, au
probleme considerabile la şcoală, în pregătirea lor profesiona
lă, în acceptarea lor ca bărbat sau femeie. Sunt persoane care
au dificultăţi de auloasumare, alunecă în delincventă...
F. D.: Nu putem generaliza. Cred, mai degrabă, că de
pinde mult de familia adoptivă, de felul în care li s-a vor
bit despre adopţie şi despre părinţii lor naturali, şi mai
puţin de faptul că sunt copii adoptaţi.
RĂSPUNS: Sunt tentată să recomand tăcerea în legătură cu
naşterea acestor copii.
F. D.: Dacă păstrăm tăcerea în legătură cu naşterea lor,
nu schimbăm mare lucru când este vorba despre copii
care au fost adoptaţi la cincisprezece sau optsprezece
luni, şi nici chiar la şapte luni. Şapte luni, asta înseamnă
nouă şi cu şapte, adică şaisprezece luni de viaţă, când
ştim cât de importante sunt lunile de după naştere, in
diferent dacă au fost crescuţi de o doică sau într-o casă
de copii.
Copiii care au crescut la casa de copii resimt mereu
dorinţa de a pleca undeva, mai ales dacă au nişte părinţi
adoptivi care îi ocrotesc un pic prea mult. Din păcate,
părinţii adoptivi nu vor niciodată să îşi dea copiii la in
ternat, deşi aceşti copii au nevoie de colectivitate, deoa
rece mama lor a fost, de fapt, colectivitatea (nu mă refer
la mama lor naturală). Nemaivorbind aici de cazurile
destul de frecvente când aceşti copii au fost purtaţi în
pântece de o mamă care a trăit ultimele luni de sarcină
într-un centru maternal — adică mama care îi purta se
simţea în siguranţă când era în colectivitate.
Ce să le spunem copiilor
175
Asemenea copii sunt fericiţi când sunt într-un grup
de copii. Ei fug de-acasă şi merg pe terenul de joacă,
deoarece, pentru a se simţi maternaţi, aceşti copii au ne
voie de o colectivitate, şi în niciun caz să fie adulaţi de
către un tată şi o mamă centraţi asupra lor. Siguranţa lor
este reprezentată de o „mamă-colectivitate". Şi tocmai
adopţia vine şi rupe acest ritm care exprimă o dorinţă
nerecunoscută ca normală pentru ei. Aceşti copii îşi pierd
astfel complet ritmul, ajung delincvenţi.
Consider prin urmare că, dimpotrivă, trebuie să li se
spună adevărul, însă să li se spună ca un fel de datorie
faţă de acea fiinţă umană a cărei viaţă exprimă tocmai do
rinţa ei de a se fi întrupat cu prilejul unei întâlniri fecun
de. Cred că este o mare şansă dacă ai fost adoptat. De alt
fel, aceasta este baza care îmi permite să fac psihoterapie
44
cu aceşti copii abandonaţi , copii care ajung să o ia raz
na în casele de copii deoarece nu li s-a spus adevărul. Nu
li s-a spus ce şansă au avut că au supravieţuit după ce au
fost abandonaţi, deşi pentru alţii ar fi fost fatal. Aceasta
dovedeşte că au trecut deja de o încercare teribilă, că so
liditatea lor simbolică îi onorează pe părinţii lor naturali.
Dacă copiii sunt asiguraţi prin cuvinte că au această for
ţă, înseamnă că le-o dăm şi la modul simbolic. însă per
soana care le spune aceste lucruri trebuie să fie credibilă.
Copiii abandonaţi sunt puternici datorită faptului că au
44
D u p ă ce nu a mai lucrat la Centrul Étienne-Marcel, Françoise Dolto a
continuat să se o c u p e de copiii din căminele de copii în cadrul „con
sultaţiilor pentru sugari" pe care le-a iniţiat cu doi ani înainte de moar
te şi care au reprezentat ultima sa activitate, din ianuarie 1986 până în
iulie 1988. Copiii erau aduşi odată la două săptămâni. Şedinţele a v e a u
loc în prezenţa unor analişti activi care asistau la ele, fiind solicitaţi fie
de Françoise Dolto, fie de copil.
176
Françoise Dolto
suportat o încercare, că i-au supravieţuit şi că au reuşit
apoi să îi aline pe părinţi (părinţii adoptivi) care au tre
cut şi ei multă vreme printr-o încercare.
Cred că această întrebare în legătură cu copiii adoptaţi
ne poate duce foarte departe. Rămâne important felul în
care li se spune acest lucru, nu numai faptul că li se spu
ne că au o altă origine. Dacă se preferă tăcerea, având în
vedere că inconştientul lor ştie, mai devreme sau mai târ
ziu, sau poate când devin ei înşişi părinţi, se va produce
o adevărată catastrofă. Vor repeta la rândul lor, ca acea tâ
nără femeie care repeta abandonul in atero al copiilor
săi — deoarece trebuie să „avortezi" ca să fii o mamă ade
vărată —, fiindcă toată tinereţea ei nu a ştiut că este o fe
tiţă adoptată. Nu a aflat-o decât la douăzeci şi unu de ani,
după ce a fost abandonată de logodnicul ei, acesta fiind
pus la curent cu problema tocmai cu ocazia cererii oficia
le în căsătorie; felul în care a aflat a fost o traumă, o umi
lire a propriei mame, deci a propriei veniri pe lume.
ÎNTREBARE: Cum percepeţi freamătul de satisfacţie care ani
mă sala atunci când prezentaţi diverse cazuri?
F. D.: Cred că sunteţi bucuroşi că puteţi auzi cum sunt
ilustrate cunoştinţele despre inconştient sub forma unor
realităţi abordate, însă, dintr-un punct de vedere nou, cu
puţin recul, deşi credeaţi că psihanaliza este o filosofie
înaltă. Nu e aşa, este ca şi în botanică, aceste lucruri se
trăiesc împreună cu cel mai subţire firicel de iarbă.
ÎNTREBARE: Nu ar fi bine pentru un copil care merge la gră
diniţă şi o frecventează regulat, atunci când la un moment dat
lipseşte, indiferent de durată — o zi, o săptămână — şi indi
ferent de motiv, să nu se treacă cu vederea faptul că efectivul
nu este complet? Nu ar trebui ca despre această absenţă să se
vorbească, astfel ca el să se simtă integrat grupului?
Ce să le spunem copiilor
177
F. D.: Este o problemă interesantă, care are o foarte
bună rezolvare în Elveţia. Nu ştiu dacă sunteţi la curent
cu felul în care se petrec lucrurile acolo. Există ceea ce
se cheamă un responsabil cu absenţii. De obicei, este un
pensionar, un fel de cantonier. Am întâlnit o asemenea
persoană odată când eram în Elveţia. Era un bătrânel
foarte amabil, care se plimba cu un cârd de copii ţo
păind în jurul lui. Le vorbea şi înainta sprijinindu-se în
tr-un baston. Mi s-a spus că este cantonierul responsa
bil cu absenţii de la grădiniţă. „Şi, dacă e să cred ce mi
se spunea, toată lumea vrea să fie absentă, pentru că
este un tip extraordinar, le spune copiilor poveşti." Şi la
oraş se întâmplă acelaşi lucru: există un funcţionar mu
nicipal, a cărui sarcină este să treacă să îi vadă pe ab
senţi; se duce să vadă ce mai e nou, totul se petrece în
jurul grădiniţei. îi vizitează pe toţi şi notează de ce lip
seşte fiecare. Dacă copilul lipseşte pentru că nu voia să
meargă în ziua aceea, pentru că îl aştepta pe cantonier,
îl duce el la grădiniţă, spunând că mama este bolnavă
sau găsind alt motiv.
în cazul în care cantonierul se întoarce cu răspunsul
că respectivul copil este bolnav, educatoarea le spune co
piilor: „Colegul vostru cutare este bolnav, cine vrea să
treacă mâine sau poimâine pe la el să afle cum se mai
simte?" Unul dintre copii primeşte această sarcină şi mai
trebuie să îi şi spună ce s-a făcut la ore. Cum fiecare co
pil are câte un lucruşor început în clasă, educatoarea îi
spune: „1-1 duci şi îi spui că am avut cutare lucru şi am
făcut cutare lucru". în felul acesta, se păstrează legătura
cu cel absent, însă asta este în Elveţia. în Franţa, trebuie
să recunoaştem, dacă există un absent, cu atât mai bine,
înseamnă un copil mai puţin în ziua aceea!
178
Françoise Dolto
ÎNTREBARE: Puteţi reveni la ceea ce aţi spus de mai multe
ori, şi anume faptul conform căruia copilul alege să trăiască
şi să se nască în familia lui?
F. D.: Este o explicaţie pe scurt, bineînţeles. Copilul
poate să moară. Faptul că el supravieţuieşte ne arată că
în fiecare zi, în calitatea lui de subiect, el îşi reînnoieşte
contractul cu propriul corp 4 5 . Iată ce înseamnă a trăi, în
seamnă să îţi reînnoieşti în fiecare zi dorinţa de a supra
vieţui, înseamnă că ai de ce să trăieşti. Dacă nu ai de ce
să trăieşti, este foarte simplu când eşti la începutul vie
ţii: copiii îşi înghit limba, se sufocă şi mor. Dar dacă au
de ce să trăiască, ei continuă şi se descurcă mereu pen
tru a avea de ce să trăiască.
Este un lucru extraordinar, există copii care îşi asumă
cele mai teribile situaţii. Mă gândesc, de pildă, la copiii
ai căror părinţi sunt adevăraţi călăi de copii, care îi sno
pesc cu regularitate. Ei bine, aceşti copii îşi adoră părin
ţii. Uneori, le este frică, şi totuşi întotdeauna vor să se în
toarcă la ei. „Dar dacă te întorci, o să te snopească iarăşi!"
— Aşa e... totuşi, asta e!"
Când vin la noi împreună cu părinţii lor, asemenea
copii îşi privesc absolut hipnotizaţi mama care nu mai
conteneşte: „Judecătorul trebuie să mi-o dea înapoi, nu
pot fără ea". Dar cu ea mai este un copil. îl întrebăm:
„Tu ce crezi, crezi că e bine ca surioara ta să se întoar
că acasă?"
45
Este una dintre ideile tari, de bază, în gândirea lui Françoise Dolto. O
regăsim într-o formulare asemănătoare în încheierea cărţii sale teore
tice consacrate imaginii corpului: „[...] clipă de clipă, narcisismul su
biectului îi permite reînnoirea contractului dintre subiectul doritor şi
propriul corp. Iată ce înseamnă a trăi pentru o fiinţă umană". Cf. L'ima
ge inconsciente du corps, op. cit., p. 3 7 0 .
Ce să le spunem copiilor
179
— Păi, eu, şi cu mine era la fel când eram mic; acum,
ştiţi, sar peste balustrada de la balcon şi plec, mă duc la
Centru [AMO] 4 6 ; aşa că, cum începe să mă bată, mă duc
acolo. Mă duc la Centrul meu; eu sunt mare. Am şapte
ani. înainte, când eram mic, şi eu păţeam la fel. Dar... e
mama mea!
— Atunci, ce părere ai dacă i-o dăm pe sora ta înapoi
mamei?
— Păi, o să fie la fel!
— Ce o să fie la fel?
— Păi, o s-o bată, nu se mai poate opri, o s-o snopeas
că în bătaie, o s-o bage în spital...!
Asta este. Acest copil, foarte inteligent, venise la noi
şi avea părul vopsit în două culori, iar unghiile de la
mâini erau negru cu roşu.
— Ce-i asta? Eşti ca o paparudă!
— Mama, ce să-i fac!
— Mama?
— Da, mama vrea să-şi încerce lacurile de unghii şi
vopselele de păr pe mine. Ce să fac, femeile! Măcar, când
face aşa, e mulţumită, nu mă mai bate, săraca!
Un copil minunat, de şapte ani, fiul unui magrebian
cu o blondă planturoasă, o blondă blondă. Aţi observat
în realitate, sigla c o m p l e t ă este A E M O : Action E d u c a t i v e en Milieu
Ouvert [Acţiunea Educativă în Mediu Deschis]. Această m ă s u r ă a fost
instituită în cadrul protecţiei judiciare a minorilor prin ordonanţa din
februarie 1945. Este o m ă s u r ă de observare, preventivă şi t e m p o r a r ă
prin care, d u p ă ce un fapt a fost semnalat şi pe baza unui m a n d a t din
p a r t e a Serviciului de protecţie socială a copilului sau a judecătorului
pentru copii (cf. p r e c u m şi legea din 4 iunie 1 9 7 0 privitoare la autori
tatea parentală, secţiunea II), se asigură o supraveghere a vieţii fami
liale a copiilor aflaţi în dificultate socială ş i / s a u relaţională, ca şi în
pericol fizic sau moral.
180
Françoise Dolto
cât de mult le place bărbaţilor de culoare să aibă femei
blonde. Mama aceasta mai era şi decolorată şi îşi încer
ca nuanţele pe meşele băiatului ei.
L-am întrebat: „Şi ce zic colegii tăi?"
— Colegii mei, ei ştiu cum sunt mamele!
Surioara lui avea doi ani şi jumătate. Mama lor a ve
nit la mine pentru că serviciul de neuropsihiatrie din spi
tal s-a ocupat de acest caz. Mergea în fiecare zi şi se ruga
de supraveghetoare să îi dea înapoi fetiţa, deşi judecăto
rul se opunea, fiindcă era deja a treia oară când fusese
internată la spital cu fracturi la membre. Iar mama plân
gea în poala mea, înduioşând pe toată lumea: „O iubesc
atât de tare pe fetiţa asta, uitaţi ce am făcut pentru ea".
Şi îmi arăta, într-adevăr, nişte rochiţe minunate. Le îm
brăca cu ele pe toate păpuşile fetiţei şi îi făcea şi ei ace
laşi model. Urma confruntarea cu mama. Micuţa era ex
taziată: parcă se uita la Sfânta Fecioară. Am întrebat-o:
„Cum o să fie dacă o luaţi acasă?"
Mama nu mă mai asculta. Vorbea cu fetiţa ei şi, în
loc să îmi răspundă, îi spunea acesteia: „Ştii, ţi-am fă
cut o rochiţă. Ai să vezi cât e de drăguţă, cu funduliţe aici, funduliţe dincolo. (Fetiţa se uita la ea, ilumina
tă de o iubire nesfârşită.) Aşa că, dacă vii acasă, ai să
primeşti rochiţa asta minunată, iar păpuşa ta o să fie
la fel. Mămica şi fetiţa ei o să fie la fel".
Vă daţi seama de nivelul infantil al acestei femei
adulte, o superbă creatură din punct de vedere veteri
nar, foarte bună croitoreasă şi, după câte am înţeles, şi
foarte bună bucătăreasă, însă total incapabilă să creas
că un copil. După aceea, am lăsat-o să îşi continue mimodrama: „Spuneţi. Dacă vi-o dăm înapoi, ce o să se
întâmple?"
Ce să le spunem copiilor
181
— Păi, o să-ţi dau gustarea, o să-ţi dau un iaurţel, o
să-ţi dau... etc. Pe urmă, este ora cinei. Pe urmă, se în
toarce tati.
— Cine e tati?
— A, nu e tatăl ei, ştiţi cum e, cu magrebienii, e me
reu altul. Dar toţi sunt tare drăguţi.
— Foarte bine.
— Se cunosc între ei.
— Auzi ce spune mami, mă întorc eu către fetiţă, mami
spune că cel care zice că e tati nu este cel care are numele
scris pe dosarul tău. Dar atunci (şi mă întorc către mamă),
cine este? Cum îl cheamă? Mama spune numele adevărat.
Micuţa repetă numele, foarte interesată de numele adevă
rat al părintelui ei. „Şi băiatul dumneavoastră?"
— A, era altul, dar se cunoşteau. Erau din acelaşi sat.
Apoi, o aud continuând: „După aia, vine ora de cul
care, apoi domnişoara o să înceapă cu fandoselile ei. Tre
buie şi eu să fac ceva, mama trebuie să aibă dreptate, nu,
doamna doctor? Trebuie să am autoritate, aşa că trebuie
să încaseze una la funduleţ". Şi mama începe să mime
ze cum îi dă una la fund ţinând-o pe genunchi, din ce în
ce mai tare... apoi spune: „Trebuie să mi-o luaţi, trebuie
să mi-o luaţi, o omor!"
— Vedeţi, nu sunteţi încă destul de matură ca să o
luaţi acasă. Trebuie să mai aşteptăm, să poată şi ea fugi,
ca şi băiatul, pe balcon. I-am explicat aceste lucruri şi fe
tiţei, care era la fel de inteligentă ca şi fratele ei, şi nu
i-am dat-o înapoi mamei. Cum îmi spunea băiatul: „No
roc că stăm la parter!" El o ştergea la Centrul lui. îşi iu
bea mult mama, iar fetiţa era fascinată de ea.
Din momentul în care copilul se poate apăra singur,
este foarte bine. Nu este vorba despre mame care au gre-
182
Françoise Dolto
şit. Pur şi simplu nu sunt în stare să îşi crească copiii. De
altfel, cel mai adesea şi ele provin de la casele de copii şi
au nevoie de multă tandreţe, nu le este uşor să înţelea
gă ce înseamnă viaţa maternă şi nu au niciun fel de au
tocontrol. Este foarte trist că li se impune de multe ori o
lungă despărţire de propriii copii sau sunt decăzute din
drepturi, deşi, dacă s-ar putea aştepta câţiva ani... Co
piii ar putea fi ajutaţi să facă faţă acestei realităţi, fără să
ajungă să îşi deprecieze părinţii pe care i-au ales ca să se
nască şi să supravieţuiască...
Este într-adevăr surprinzător să vezi ce puternică iu
bire erotică nutresc aceşti copii faţă de nişte părinţi de o
violenţă mult peste limita admisibilă. Sunt nişte părinţi
care le creează senzaţii puternice şi, în felul acesta, copiii
se ataşează foarte mult de ei.
Nu este o problemă deloc simplă. Insă persoanele din
anturaj pot face multe, vecinii, vecinele e t c , care pot spu
ne: „Stai, aşa nu mai merge. Nu poţi să faci faţă singură
când e vorba de crescut un copil, trebuie să ne ajutăm.
Dă-mi-o în seara asta, să te odihneşti puţin, sau pot să o
iau toată săptămâna. La mine nu o să fie aşa nervoasă;
ai să fii mai liniştită, o să fie mai bine. Poate aşa vă ajut
pe amândouă..."
Pe scurt, când lucrurile stau aşa, nu este nici bine, nici
rău, este trist. Aceşti părinţi imaturi şi totuşi capabili să
aducă copii pe lume, copii care la rândul lor sunt capa
bili să supravieţuiască, trebuie ajutaţi. Dacă îi luăm pe
copii de la părinţii lor, cei mici vor purta însemnul opro
briului, deşi nu este cazul. Ceea ce se întâmplă ţine de
inconştient, de imaturitatea părinţilor, nu de perversita
tea lor. Iar atunci când aceştia sunt perverşi sexual, lu
crurile trebuie spuse, şi nu trecute sub tăcere. în privin-
Ce să le spunem copiilor
183
ţa părinţilor alcoolici, e bine să ştim că intoxicarea lor
este consecinţa unei stări depresive. Sunt părinţi care au
nevoie de ajutor, nu de dispreţ, iar copiii lor pot fi spri
jiniţi la timp.
ÎNTREBARE: Sunt divorţată şi mi-am crescut singură fete
le, tatăl lor nu s-a arătat prea interesat de ele. Acum au şap
tesprezece, respectiv douăzeci şi şase de ani. Credeţi că pot să
le spun ce zace în adâncul sufletului meu Jură să distrug ima
ginea tatălui lor?
F. D.: Prea târziu. De fapt, nu ştiu ce înseamnă adân
cul sufletului. Poate ar fi mai bine să discutaţi toate
aceste lucruri cu cineva. Din câte înţeleg, nu a fost o re
laţie lungă, însă asta nu înseamnă că bărbatul respectiv
a greşit. El nu a putut să rămână răspunzător de fiicele
lui, dar poate dacă ele îl caută, lucrurile se pot petrece
foarte bine. Nu ştiu. Nu pot să dau repede un răspuns
la o asemenea chestiune. Aţi putea încerca să staţi de
vorbă cu o psihanalistă.
ÎNTREBARE: Mulţi părinţi îi lasă pe copii să trăiască sin
guri când îi văd ajunşi adolescenţi, considerând că aceştia se
pot deja descurca în viaţă, chiar dacă nu au încă niciun fel de
independenţă materială. Atitudinea mea este exact inversă,
însă mă întreb dacă nu sunt excesiv de posesivă atunci când
îi fac pe copiii mei să depindă în continuare de mine. Care este
părerea dumneavoastră?
F. D.: Adolescenţa este o vârstă care se pregăteşte, şi
se pregăteşte prin creşterea treptată a gradului de auto
nomie zilnică. Adolescentului sau adolescentei nu i se
poate spune dintr-odată: „Acum, gata, descurcă-te". Vine
un moment când copilul are o mare nevoie de a şti cum
s-a descurcat părintele de acelaşi sex în momentul inten
sificării propriei lui sexualităţi. Când mama şi tata aveau
184
Françoise Dolto
vârsta lui şi au trăit primele lor emoţii violente, cum s-au
descurcat? Iar în ceea ce îl (o) priveşte pe el (ea), ce reac
ţie să aibă faţă de ceilalţi, faţă de tinerii de sex opus?
Cum să facă rost de bani? Să muncească pe ici, pe colo?
Cum poate câştiga suficient pentru a deveni autonom?
Etc. Pe scurt, nu este defel momentul ca părinţii să îşi
abandoneze aşa, dintr-odată, fata sau băiatul, după ce
până la paisprezece ani au avut faţă de el (ea) atitudinea
pe care o ai faţă de un copil de şase sau şapte ani, adică
a fost ţinut(ă) într-o totală dependenţă parentală.
Un lucru important care se poate face începând cu
şase, şapte ani este pregătirea copilului în aşa fel încât să
fie în stare să îşi facă prieteni de vârsta lui şi să fie apre
ciat de ceilalţi adulţi în societate. De pildă, pe la opt,
nouă ani, o fată poate învăţa să facă cam tot ce se face
într-o casă. însă, pe la doisprezece, treisprezece ani, nu
e bine dacă face toate astea doar în propria ei familie, ar
fi extraordinar să poată merge să o ajute pe o altă mamă
care are nevoie, mai ales dacă îi face plăcere; va fi apre
ciată şi, prin ea, va fi apreciată şi mama ei. Acelaşi lucru
este valabil pentru un fiu: dacă tatăl lui 1-a învăţat să spe
le geamurile, să meşterească, să frece podelele, să alerge
la cumpărături etc, va putea merge să ajute pe altcineva
decât pe mama lui, iar aceasta va fi complimentată pen
tru fiul ei, în timp ce el va învăţa să se facă apreciat în
societate.
Doar după această etapă, pe la paisprezece, cincispre
zece ani, când este puber, adică devine interesat de se
xualitate şi este tulburat de trecerea altor fiinţe prin aria
interesului său senzorial, doar atunci tânărul va simţi ne
voia să fie responsabil şi să plece de-acasă ca să „iasă",
cum spun ei.
Ce să le spunem copiilor
185
Acesta este cuvântul - cheie al adolescenţilor, să
„iasă", să iasă din cuibul construit de părinţii lor, dar să
iasă pregătiţi pentru viaţă, cunoscând pericolele la care
47
se expun dacă ies înainte de a fi în stare să se asume .
Rezultă deci că adolescenţa reprezintă un moment al
confirmării care poate fi asumat, cu condiţia să fie pre
gătit. Sunt excluse însă extremele, adică să îl dai pe co
pil pe uşă afară cu vorbele „acum, gata, descurcă-te", dar
şi să îl tratezi ca şi cum ar fi în continuare mic, fără bu
get personal, doar cu ceva bani de cheltuială de pe-o zi
pe alta, să îi cumperi tu haine, să-i speli rufele murdare
şi să-i cureţi pantofii, făcând astfel din el un fel de
„Cheri" al lui Colette 4 8 , nicidecum un băiat; în cazul fe
telor, riscul este să devină femei care va trebui să se mă
rite pentru a fi prostituate legale, neştiind nici să îşi câş
tige pâinea, nici să iubească.
Educaţia între şase şi treisprezece ani este foarte im
portantă, ea presupune pregătirea copilului în aşa fel
încât acesta să fie în măsură să primească şi aprecierea
altora din afara propriei familii, dar şi să ştie că la pu
bertate, în afara unor situaţii excepţionale (mama bol
navă etc.), este periculos ca un copil să se simtă indis
pensabil mamei lui. Aceasta trebuie să îi spună: „Ştii ce,
aici eu sunt mama; eu sunt femeia; m-ai ajutat, te pri
cepi, dar eu nu mai am nevoie de tine, du-te la alţii şi
47
48
Françoise Dolto abordează într-o altă lucrare această noţiune - cheie
pentru adolescenţi, socotind că a v e m de-a face, printre altele, cu do
rinţa acestora de a fugi de singurătatea pe care o resimt acasă, la o vâr
stă când rezolvarea complexului Oedip este definitivă. Cf. Solitude, op.
cit., pp. 191 şi 2 0 1 , precum şi Dialogues québécois, op. cit., pp. 2 0 9 - 2 1 0
şi 2 1 2 - 2 1 4 .
S. G. Colette, Chéri, Fayard, 1984.
186
Françoise Dolto
arată ce ştii". Mama trebuie să îl trimită să le arate al
tora ce ştie.
Copilul ar vrea să o ţină pe mamă la cheremul lui:
— Dar vreau să te ajut, mami.
— Nu, du-te cu cei de-o seamă cu tine, du-te şi pe la
alţii."
Aşa trebuie să îi vorbim unui copil de treisprezece
ani. La această vârstă, atunci când copiii de ambele sexe
sunt pregătiţi pentru societate, mamele şi taţii trec printr-un moment dificil deoarece casa devine un fel de ca
meră de hotel. Părinţii trebuie să ştie acest lucru şi să de
păşească momentul. „Casa noastră e un fel de hotel:
copiii vin acasă doar ca să mănânce, iar apoi nu se gân
desc decât să iasă", se plâng părinţii. Ar trebui să se bu
cure, copiii lor îşi fac prieteni şi îi aduc mai tot timpul în
casă. Este un lucru foarte important. „Nu mai e nimic de
mâncare? De ce nu aduc prietenii tăi nişte pâine şi sa
lam, nu o să muriţi de foame."
In felul acesta, copilul devine sociabil, dacă ştie că poa
te să îşi aducă prietenii acasă, că şi el poate merge la al
ţii, şi că părinţii nu se supără: „A, îţi place mai mult la
oamenii ăia care trăiesc altfel decât noi?..." Dacă mamei
îi scapă asemenea vorbe, nu are decât să adauge: „Vezi,
sunt o proastă, sunt geloasă". E foarte bine aşa, ajută mult
dacă mama poate să spună: „Vezi, sunt geloasă pe prie
tenii pe care ţi i-ai făcut în altă parte; nu băga în seamă".
Aceasta este adolescenţa. O perioadă grea, însă nu tre
buie nici ţinuţi acasă, nici daţi afară, niciuna, nici cealaltă.
Nu ştiu dacă am răspuns la toate întrebările. M-am
străduit însă să răspund cât se poate de bine.
Anii magici
C u m să înţelegem şi să rezolvăm problemele copiilor
Autor: Selma H. Fraiberg
Titlul original: The Magic Years, Understanding And Handling
The Problems Of Early Childhood
Limba originală: engleză
Traducere de: Marilena Dumitrescu
O carte care ajunge la a 50-a ediţie, cum este cartea de faţă,
devine clasică şi nu mai este afectată de trecerea timpului,
încă de la prima ediţie, descrierea şi explicarea primilor ani
din viaţa copilului, împreună cu recomandările pentru
părinţi, medici şi educatori, au reţinut atenţia celor interesaţi.
Pentru copilul mic, lumea poate fi foarte interesantă, dar şi
instabilă sau înspăimântătoare. Autoarea reuşeşte să-1
familiarizeze pe cititor cu mintea copilului, arătându-i cum se
confruntă cu lumea şi cum învaţă să-i facă faţă.
«Un expert cu darul de a descrie cum se maturizează copiii
de la naştere până la vârsta de şase ani... prezintă teoriile şi
faptele legate de alimentaţie, vorbire, educaţie sexuală,
fantezie, autocontrol, spaimă şi
alte subiecte, folosind termenii
practici ai vieţii de zi cu zi.»
Parents Magazine
«Volumul Anii magici este de
departe cea mai bună descriere a
acestei perioade de dezvoltare de
la începutul vieţii.»
Mental Health Bulletin
SELMA H. FRAIBERG a fost
profesor la Facultatea de
Medicină din Michigan,
psihoterapeut şi psihanalist de
copii.