https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%91%D7%A0%D7%99%D7%9E%D7%99%D7%9F_%D7%91%D7%A8%D7%90%D7%95%D7%9F Phone: +972-2-5710242 Address: Department of Jewish Thought Hebrew University of Jerusalem - Mount Scopus Jerusalem 9190501 ISRAEL
'The Fundamental Components of Haredi Ideology (Hashkafah)', in: Kimmy Caplan and Nissim Leon (ed... more 'The Fundamental Components of Haredi Ideology (Hashkafah)', in: Kimmy Caplan and Nissim Leon (eds.), Contemporary Israeli Haredi Society, London: Routledge, 2023, pp. 32-66.
Substitutes for Mysticism: A General Model for the Theological Development of Hasidism in the Nineteenth Century
Abstract
During the 19th century, Hasidism underwent a deep ideological transformation. From a small circle with more or less common mystical ideals, it became a decentralized movement in which various personalities and groups had a range of different religious ideals, the vast majority of which were not mystical. In this article, I would like to present a general thesis claiming that these ideals acted in the Hasidic groups that developed them as “mysticism substitutes”.
The article examines seven samples of 19th century Hasidic ideals. I show how each ideal demonstrates the direct connection between the late ideal and the early-Hasidic mystic value from which it originated and was “transformed”. The concluding chapter explains the phenomenon of mysticism-substitutes as follows: After Hasidism adopted a traditionalist character, it could no longer preserve its original values; however, it also could not discard them altogether. Therefore, the "natural" compromise was to transform them. Once developing into a conservative movement it became entangled in a paradox: the values it inherited were revolutionary, and the shift to traditionalist values required a change, which was, in turn, opposed to conservatism ("the paradox of conservatism"). Hasidism opted for "translating" the old mystic concepts into traditionalist ones, or turning practices that served as a medium for the mystical experience into ends in and of themselves. Hence, the mystic energy was not lost entirely, but rather became "conserved" in new forms that rendered a variety of non-mystic religious challenges.
Rabbi Hayim (Chaim) Hirschensohn (1857-1935) was one of only a handful of Jewish thinkers to work... more Rabbi Hayim (Chaim) Hirschensohn (1857-1935) was one of only a handful of Jewish thinkers to work out a Jewish political theology, and on account of his progressive stances he became a favorite of liberal circles within contemporary Judaism. Therefore, a passage in his book Malki Bakodesh, in which he expresses clear opposition to universal suffrage, "invited" mitigating interpretations. Yet, a survey of Hirschensohn’s various writings reveals that they contain a trend of political elitism.
Is this surprising? Hirschensohn’s progressiveness notwithstanding, the article argues that his elitist sentiments are rooted in three major intellectual trends within modern Judaism: Mitnagdism, Haskalah and Zionism. In the writings of seminal thinkers in each of these movements, we find political elitism and reservations about government “by the people.” Hirschensohn’s personal history positioned him at the confluence of these trends, and so his elitist opinions should be viewed as the outgrowth of these intellectual traditions.
Da'at - Journal of Jewish Philosophy and Kabbalah, 90 (2021) 90 דעת - כתב עת לפילוסופיה יהודית ולקבלה, 2021
This article focuses on two unstudied letters written by the founder of the Lithuanian Musar move... more This article focuses on two unstudied letters written by the founder of the Lithuanian Musar movement, R. Israel Salanter (1810–1883), both of which pertain to matters of sexual propriety. The first, penned in 1869, concerns someone who wants to afflict himself as penance for a nocturnal emission; the second, dating to 1874, is a halakhic responsum about mixed dancing.
The leaders of the Musar movement, in their impassioned talks and writings, frequently spoke of the struggle against the “evil inclination” in all its forms, yet they rarely discussed what is commonly considered the most powerful head of that hydra: the sexual urge. While these figures never explained their silence, the two letters help us understand it. The first reveals that Salanter considered directing any attention towards the libido—even as part of an attempt to curb or subdue it—as hazardous, because it would only serve to arouse it further. Any nagging “thought” or “torment” ought to be left alone rather than recognized. The second letter does not stray from the bounds of Halakhah one wit, including no aggadic anecdotes or Musar exhortations. Its style of halakhic writing is antiseptically formal and technical, concentrating on the Talmud and later authorities to the exclusion of all else. Salanter’s restraint here, in forgoing all relevant Musar and aggadah, speaks volumes. The conclusion to be drawn, apparently, is that Salanter thought it most prudent to handle the inflaming sexual passion with the gloves of Halakhah rather than with “Musar work,” consisting of introspection, inculcation of Musar teachings, and self-correction.
Presumably, Salanter’s disciples and grand-disciples were unfamiliar with the first letter, as it was only printed in 1959, and even the second letter, published in 1901, was largely forgotten. Nevertheless, they would have observed personally which issues Salanter addressed head-on, circuitously, or not at all, which failings demanded “Musar work” and which stones were better left unturned. Such personal conduct often spoke louder than any words—spoken or written. It seems, then, that without formulating any clear policy about addressing the sex drive, the Musar movement developed a sort of tradition about areas deemed untouchable. A handful of deviations aside, it seems that this tradition was preserved for a number of generations, such that only after World War II, when the Musar movement entered on a new phase, could the sex drive be occasionally, gingerly touched upon in Musar talks.
תנועת המוסר והיצר המיני:
מבט חדש על פי שני מכתבים של ר' ישראל סלנטר
בנימין בראון
תקציר
במרכזו של מאמר זה עומדים שני מכתבים של מייסד תנועת המוסר הליטאית, ר' ישראל סלנטר (1883-1810), העוסקים בעניינים הקשורים לתחום המיני: האחד, משנת תרכ"ט (1869), עוסק במי שמבקש להסתגף כדי לתקן את עוון קרי הלילה, והשני, משנת תרל"ד (1874), עוסק באיסור על ריקודים מעורבים. מכתב זה האחרון, שראה אור בברלין בשנת תרס"א, ידוע במחקר אך עדיין לא זכה לניתוח שיטתי. לעומתו, המכתב הראשון, שראה אור לראשונה בירושלים בשנת תשי"ט, לא נזכר כלל בספרות המחקר ולמעשה נותר עלום.
הוגיה ומנהיגיה של תנועת המוסר עסקו רבות בשיחותיהם ובכתביהם במאבק נגד 'היצר' לסוגיו, אך באופן מתמיה לא עסקו בשיחותיהם ובכתביהם כמעט כלל במה שנחשב תדיר 'היצר' בה"א הידיעה, היצר המיני. הוגי המוסר עצמם אינם מסבירים את שתיקתם, אך שני המכתבים הנזכרים שופכים אור על המניע: המכתב הראשון מלמד כי ר' ישראל ביקש ראה את עצם ההתעסקות ביצר המיני, אפילו במטרה לרסנו או לדכאו, כמהלך בעייתי, משום שהוא עלול לעורר אותו עוד יותר. המכתב השני כתוב כתשובה הלכתית פורמלית, ואף דברי אגדה או מוסר אינם מתלווים לו. ניתן להסיק ממנו כי ר' ישראל סבר שהדרך העיקרית להתמודד עם שאלות הנוגעות ליצר המיני הוא באמצעות עמידה על שורת ההלכה ולא באמצעות 'העבודה המוסרית'. זו האחרונה כוללת בחינה עצמית לאיתור המידה הפסולה, שינון מאמרי מוסר על המידה הפסולה ואימון עצמי עד כדי מצב שבו המידה הפסולה לא תתעורר כלל. המכתב הראשון אומר במפורש כי בכל התחומים שבהם האדם מוטרד מ'רעיון' או 'צער' – מוטב לו להניח אותו ולעסוק בו כמה שפחות; ואילו במכתב השני הוא נוקט בדרך של שתיקה רועמת, כאשר הוא נמנע באופן בולט מכל שילוב של דברי מוסר, אגדה או תוכחה אל תוך הדיון ההלכתי. ר' ישראל נוקט בו סגנון הלכתי טכני, לחלוטין, כמעט יבש, ומתמקד אך ורק בש"ס ובפוסקים.
סביר להניח שתלמידיו ותלמידי תלמידיו של ר' ישראל לא הכירו את האיגרת הראשונה, שנדפסה לראשונה רק בשנת תשי"ט, וגם האיגרת השנייה, שהתפרסמה בתרס"א, הייתה שכוחה במידה רבה. ואולם, הם ידעו היטב על מה רבם נהג לדבר ועל מה לא, באילו תחומים דרש מהם את 'העבודה המוסרית' ובאילו תחומים העדיף להניחה בצד. 'מעשה רב' שכזה לעתים חזק יותר מטקסט כתוב או מהוראה מפורשת. נראה אפוא כי בלא לקבוע עקרונות מדיניות מוצהרים בנושא זה, הלכה והתפתחה בתנועת המוסר כעין מסורת, לפיה בנושא הזה אין עוסקים. למעט חריגים, דומה כי מסורת זו נשמרה לאורך כמה דורות, ורק לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר תנועת המוסר החלה תקופה חדשה בתולדותיה, הפך היצר המיני לנושא העולה לעתים בעדינות בשיחות המוסר.
הערה: במאמר המצ"ב נפלו שיבושי הדפסה קשים. ההגהות ששלחתי לא הוטמעו וזכו להתעלמות מוחלטת. בין השאר, הערת השוליים הראשונה נמחקה, למרות שביקשתי להכניסה, וכמעט כל הערות השוליים המפנות להערות אחרות - מפנות למספר גבוה באחד מן המספר הנכון. מנגד, מישהו התערב בטקסט מבלי שביקשתי ו"תיקן" את המילה הראשונה מ'המעיין ל'המעניין', מילה ההופכת את משפט הפתיחה לחסר הגיון.
את הערת השוליים הראשונה שנמחקה אביא כאן:
תודה לרב יהושע ענבל, לאשתי איריס ולבני אסף על שקראו והעירו הערות מועילות ומאירות עיניים על גירסה ראשונית של המאמר. תודה לד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי, לד"ר אלי פישר ולד"ר עמנואל בלוך על עזרתם הטובה בהפניות הקשורות למאמר.
This article seeks to evaluate the recently developed phenomenon of halakhic responsa that are ex... more This article seeks to evaluate the recently developed phenomenon of halakhic responsa that are extremely terse and lack argumentation, or contain minimal, usually informal argumentation. These responsa range from Rabbi Ḥayim Kanievsky’s laconic responsa (a.k.a. “postcard responsa”) to the “S.M.S. responsa” by Rabbis Shlomo Aviner and Shmuel Eliyahu. Both are parts of a phenomenon that can appropriately be termed “instant responsa.” This article analyzes the nature of this phenomenon, the changes that it has brought about in halakhic discourse, and the meaning of these changes for understanding the process of halakhic decision-making and the boundaries of the Halakhah. As part of this analysis, the article also investigates the degree to which the theoretical model of Legal Realism, which depicted detailed formal legal reasoning as an artificial covering over the real considerations that enter into judicial decisions, can be applied to the Halakhah. In doing so, it offers an interpretation of the relevant aspects of this model: the boundaries of the law and the nature of the judicial process. Legal Realism is usually considered to be an innovation of American legal scholars such as Karl Llewellyn (1893-1962) and Jerome Frank (1889-1957) but was actually formulated about two decades earlier by the Italian social scientist Vilfredo Pareto (1848–1923). In the context of the Halakhah, Hanina Ben Menahem (born 1944) has insisted, more than any other scholar, that Talmudic law is “governed by men, not by rules,” a phrase that is strikingly similar to one of Llewellyn's. Ben Menahem nevertheless rejects attempts to characterize him as a legal realist about the Halakhah. Ostensibly, “instant responsa” strengthen the impression that halakhic decisions are made in the same intuitive and informal way as those rulings, while the formal argumentation of the traditional rulings is only added as cover. One might think that this phenomenon supports the contention that the legal realists’ understanding of law can be applied to the Halakhah, or at least to modern Halakhah, without much qualification. This article concludes, however, that doing so would be misguided and that the indiscriminate application of legal realist theory (that was developed as a model to analyze modern legal systems) to the Halakhah leads to our missing certain unique elements of Jewish religious law. The article therefore offers a refined model of “halakhic realism,” by the means of which we can offer a better interpretive analysis of the boundaries of Halakhah and the process of halakhic decision-making.
The article suggest a simple model, based on the distinction between principles and supra-princip... more The article suggest a simple model, based on the distinction between principles and supra-principles, as a tool for tracking the continuity that may exist between teacher and follower in spite of the apparent difference between them. The model is exemplified through a particular case study: Isaac Breuer was the grandson of Rabbi Samson Raphael Hirsch, and presented himself as his disciple. However, a critical examination of the opinions of the two regarding the crucial question of Jewish nationalism reveals that their principles were quite different: Hirsch was against Jewish nationalism, Breuer fought for it. Notwithstanding, in the level of supra-principles they the continuity is preserved: Advocating the supra-principle of "Torah In Derekh Eretz, both viewed "Torah" (i.e. the Halakhah) as eternal and immutable and "Derekh Eretz" as the demand to give changing responses to the changing challenges of each time. The change in the principles towards Jewish nationalism entailed, therefore, from the change in the challenges. This model is found similarly applicable to the opposite change that took place in Hungarian Ultra-Orthodoxy, from warm support of Aliyah to Eretz Yisrael to fierce opposition to it. The supra-principle of building fences against the "New" (i.e. the modern and the moderns) stood behind both of them.
There are two competing scholarly approaches to what transpired between the demise of R. Israel B... more There are two competing scholarly approaches to what transpired between the demise of R. Israel Baal Shem Tov, the Besht, in 1760, and the passing of R. Dov Ber, the Maggid of Mezeritch, in 1772. In the first, which may be called the ʻold approach,ʼ it is argued that with the Besht’s passing, the Maggid took over the incipient movement that his teacher had founded and turned it into a successful mass movement. The other, which may be called ʻthe new approach,ʼ contends that the Besht did not found a movement at all, in which case he did not occupy a leadership role that could be passed on to a successor. The Maggid was merely one of those members of the Besht’s circle who served as spiritual leaders (later titled tzaddikim); he could not have helmed a movement that did not exist in his lifetime.
This article presents a third, middle option. There was no Hasidic movement proper at the time of the Besht’s death, but there was a circle of singular individuals who considered the Besht their leader and mentor, some of whom were active in the broader community attracting students and winning adherents. This circle possessed a distinct identity born of a common set of beliefs, ideas, and aspirations, even as it lacked any formal organization. The Maggid did not take the Besht’s place at the head of this circle; he was merely one of its prominent figures. However, after proving himself a figure of authority in several conflicts, especially from 1766 to 1767, he gradually came to be viewed as presiding over an elite within this circle. In the five years before his death, he attained hegemonic leadership of the nascent Hasidic movement. The very fact that an elite band emerged from within the circle, and, especially, that one individual at the top was in charge, serves as one of the main justifications for considering Hasidism a real movement during this period.
This third option is substantiated by my analysis of primary sources as well as secondary reports and stories. The primary sources – the ʻhard dataʼ – comprise six documents (five letters and one approbation) that feature the Maggid’s signature and others that were written by members of his entourage. Together they shed new light on the Maggid’s activity and standing at the time, and allow us to piece together a full chronological account of the twelve critical years after the Besht’s demise.
The analysis of these sources reveals a flurry of concurrent and convergent developments within the emergent movement. It was in that period that the Hasidic ʻcourtʼ was created; the requirement of loyal adherence (hitkashrut) to a single tzaddik was developed; the first conflict between tzaddikim erupted; Hasidism was first described as a ʻsectʼ; and the opposition to it culminated into official bans. Furthermore, in those formative years the Hasidic ʻstructure of powerʼ was shaped: On the one hand, a large group of disciples consolidated around the Maggid, who spread the new Hasidic gospel under the auspices and with the encouragement of their teacher. Even after these disciples had established their own power bases, they recognized that the Maggid’s authority continued to hold sway over them. On the other hand, other students of the Besht also came to accept the Maggid’s authority. During all this, the Maggid acted with determination, assertiveness, and even some force. He dispatched disciples to spread Hasidism, knowing full well that they might become lightning rods in the process. He imposed his own decisions in disputes that properly came under the jurisdiction of local rabbis and religious judges. Occasionally, he would make a bald and bold power grab in the face of existing or potential competition. It was only in the last years of his life that all of these factors combined to grant him recognition as the hegemonic leader of the Hasidic movement.
שתי אסכולות בחקר החסידות, שאפשר לכנותן 'המחקר הישן' ו'המחקר החדש', חלוקות לגבי התקופה שבין פטירת הבעש"ט לבין פטירת המגיד ממזריטש (1772-1760). המחקר הישן טוען כי מייד לאחר פטירת הבעש"ט קיבל המגיד לידיו את הנהגת התנועה שיסד רבו והוביל אותה להישגיה כתנועת המונים. המחקר החדש טוען כי הבעש"ט לא יסד שום תנועה וממילא לא עמד בראשה, ולכן עם פטירתו לא ירש אותו איש (שהרי לא היה מה לרשת), אלא כמה מאלה שנחשבו לתלמידיו שימשו כצדיקים, והמגיד היה רק אחד מהם, ועד יום מותו לא עמד בראש התנועה בכללה.
המאמר מבקש להציג תסריט שלישי: עם פטירת הבעש"ט אכן לא הייתה תנועה חסידית, אך היה חוג של אישים שראו את הבעש"ט כמורה דרכם, וחלקם פעלו בציבור ורכשו תלמידים או מעריצים. חוג זה היה בעל דגשים רעיוניים משלו ותודעת זהות, גם אם נטול ארגון מוסדי. המגיד לא ירש את הנהגתו של חוג זה, והיה רק אחד האישים הבולטים בו. ואולם, לאחר שגילה המגיד ממזריטש מעורבות סמכותית בכמה עימותים, כנראה במיוחד סביב השנים תקכ"ו-תקכ"ז (1767-1766), הוא הלך והסתמן בהדרגה כמי שעומד בראש שכבת העילית של חוג הבעש"ט ומעריציו. עד לפטירתו בשנת תקל"ב (1772) כבר אפשר היה לומר בבירור כי הוא המנהיג ההגמוני של תנועה חסידית. התגבשותה של שכבת העילית, ובמיוחד העמדתו של אדם אחד בראש הפירמידה, היא אחד הגורמים העיקריים המצדיקים את ראייתה של החסידות כתנועה מגובשת כבר בשלב זה.
המאמר מבקש להוכיח עמדה זו במתודה המתחילה את הדיון מתוך חומרים ראשוניים, ומהם יוצאת אל עדויות וסיפורים. החומרים הראשוניים (או 'הנתונים הקשיחים') הם בראש ובראשונה ששה מסמכים – חמשה מכתבים והסכמה אחת - שעליהם חתום המגיד ממזריטש עצמו, ועוד מסמכים אחרים, כתובים בידי אישים מסביבתו, העשויים לשפוך אור חדש על פעילותו ועל מעמדו בתקופה הנדונה ולסייע לבנות לראשונה תיאור שיטתי, שלב אחר שלב, של 12 השנים הקריטיות שלאחר פטירת הבעש"ט.
מניתוח המקורות הללו עולה כי ההתפתחות הנדונה הייתה שילוב של תהליכים מלמטה ומלמעלה: מלמטה - התגבשות שכבת תלמידים גדולה סביב המגיד, יציאתם של תלמידים אלה למרחב לשם הפצת בשורת החסידות תחת חסות רבם ובעידודו, קבלת סמכות המגיד בידי תלמידי הבעש"ט האחרים, והכרתם של תלמידי המגיד בכך שסמכות רבם מחייבת אותם גם לאחר שהם עצמם כבר הקימו בסיסי כח משלהם. מלמעלה – כל אותם מהלכים שהוביל המגיד עצמו בנחישות, באסרטיביות, ולעתים אף במידה של כוחנות: שליחת תלמידיו להפצת החסידות, לעתים תוך מודעות למחלוקות שהם עלולים להיגרר אליהן, נטילת ההכרעה בסכסוכים מקומיים מעל לראשיהם של רבנים ודיינים ולעתים מאמץ גלוי להשיג שליטה במקום שיש בו מנהיגות מתחרה בפועל או בכח. רק לאחר מהלכים אלה, בחמש השנים האחרונות לחייו כבר יכול היה המגיד להיחשב למנהיגה ההגמוני של התנועה החסידית.
Writing history has never been free from considerations of ideology and values. Discussions of h... more Writing history has never been free from considerations of ideology and values. Discussions of history are not simply descriptions of the past; rather, they are a compilation of information with an impact on the present and sometimes even on the future. This holds true not only for the composition of history books, but also for the descriptions of formative events of the Jewish past by halakhic authorities. This article will explore how Rabbi Yisrael Meir Kagan, the Hafetz Hayim, (1839–1933), in his work Mishnah Berurah, coped with events of the past. We will analyze four cases dealing with four historical events: the war of the Hasmoneans as discussed in the Laws of Hanukkah; the Bar Kokhba revolt and the fall of Beitar as described in the Laws of Tisha B’av; the assassination of Gedaliah ben Ahikam as discussed in the Laws of Fast Days; and the decree of Haman as discussed in the Laws of the Fast of Esther. In Mishneh Torah, Maimonides provides the historical backgrounds of these events. R. Joseph Caro omitted these descriptions from the Shulhan Arukh, and R. Abraham Danzig, with some deviations from the language of Maimonides, re-incorporated them into his popular work Hayei Adam. The Hafetz Hayim followed the lead of Maimonides and the Hayei Adam. However, a comparison of their respective formulations proves instructive. Maimonides does not hesitate to include descriptions with the potential for delivering “problematic” educational messages. The Hayei Adam softens these formulations and the Hafetz Hayim consistently prefers to omit problematic elements from his descriptions, emphasizing instead elements which contain more powerful educational messages for his audience. Hence, educational considerations do not simply apply to the realm of the Hafetz Hayim’s halakhic rulings; they also consistently guide his presentation of the non-halakhic elements in his work.
כתיבת ההיסטוריה מעולם לא הייתה נקייה משיקולים אידיאולוגיים וערכיים. ההיסטוריה לא נדונה כתיאור של העבר גרידא, אלא כאוסף תכנים שיש להם השפעה על החיים בהווה ואולי גם בעתיד. מאפיין זה נכון לא רק לכתיבת ספרי היסטוריה, אלא גם לאופן שבו מתארים פוסקי ההלכה מאורעות מכוננים בעבר היהודי. המאמר מבקש לראות כיצד התמודד עם מאורעות אלה ר' ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים (1933-1839), בספרו משנה ברורה. נבחנים בו ארבעה מקורות העוסקים בארבעה מאורעות: מלחמת החשמונאים, כפי שהיא נזכרת בהלכות חנוכה; מרד בר כוכבא וחורבן ביתר, כפי שהוא נזכר בהלכות תשעה באב; רצח גדליהו בן אחיקם כפי שהוא נזכר בהלכות תעניות; וגזירת המן, כפי שהיא נזכרת בהלכות תענית אסתר. הרמב"ם כתב במשנה תורה את רקעם ההיסטורי של המאורעות הללו, ר' יוסף קארו השמיטם מן השולחן ערוך, ור' אברהם דאנציג שב והעלה אותם, בשינויים אחדים מלשונו של הרמב"ם, בספרו הפופולרי 'חיי אדם'. החפץ חיים הולך בעקבות הרמב"ם וה'חיי אדם', אך השוואה בין הניסוחים מאלפת: הרמב"ם אינו מהסס לשלב בדבריו תיאורים שעלולים להיות 'בעייתיים' מבחינת המסר החינוכי שלהם, ה'חיי אדם' מרכך אותם מעט ואילו החפץ חיים מעדיף דרך קבע להשמיט מן התיאורים הללו את המרכיבים ה'בעייתים' ולהדגיש אחרים, שיש בהם מסר חינוכי חזק יותר עבור קהל קוראיו. השיקול החינוכי משפיע אצלו אפוא לא רק על אופן הכרעת ההלכה, אלא גם על אופן ניסוחם של החלקים הלא-הלכתיים בחיבורו.
בין השנים תק"ה–תקל"ז (1745–1777) קרע את קהילת אוסטרהא פולמוס פנימי מר. השלב הראשון של פולמוס זה (... more בין השנים תק"ה–תקל"ז (1745–1777) קרע את קהילת אוסטרהא פולמוס פנימי מר. השלב הראשון של פולמוס זה (1765-1745) החל במאבק על כס הרבנות של העיר, עם הדחתו דה פקטו של רב העיר, ר' דוד היילפרין, שהיה מתלמידי הבעש"ט. למשרה מונה ר' משולם אשכנזי, אחיו הצעיר של ר' יעקב עמדן. בעיר התפתחו מחנות יריבים, שאחד מהם נתמך באופן פעיל על ידי הבעש"ט וחוגו. כחלק מן המאבק נעשה גם נסיון להטיל על הבעש"ט חרם, אך ספק אם נסיון זה צלח.
השלב השני של המאבק (1777-1765) התקיים לאחר שכבר נפטרו רבים ממוביליו. בראש מתנגדיו של ר' משולם ניצב כעת ר' יעקב יוסף מאוסטרהא, המכונה רב ייב"י, מתלמידי המגיד ממזריטש. עקב המאבקים והחובות נאלץ ר' משולם לעזוב את העיר ונפטר בטרם שב אליה. את כס הרבנות של העיר תפס עתה (1777) ר' מאיר מרגליות, תלמיד-חבר של הבעש"ט.
פרשה זו, מלבד העניין שיש בה מצד עצמה, מאירה מחדש את חוג הבעש"ט כקבוצה חזקה, בעלת תווי זהות מוגדרים, שבשעת הצורך הצליחה לתפקד כקבוצת-לחץ פוליטית רבת עוצמה, ושלא היססה לנהל מאבק קהילתי שנמשך עשרות שנים. אנשיה גילו סולידריות פנימית איתנה, כושר עמידה גבוה ואף יכולת לגייס תמיכה ממקומות שונים, ולעיתים מפתיעים. הבעש"ט התגלה כאן לא רק כמנהיגו של חוג זה, אלא אף כמי העמיד דגם חדש של מנהיגות וכמי שנתפס כסיכון מצד ההנהגה הרבנית ואליטת תלמידי החכמים. הוא פעל לא רק כ'בעל שם' אלא כבעל בשורה חדשה בעבודת ה'. אף אם חוג הבעש"ט עדיין לא היה גדול דיו כדי להיקרא תנועה, דומה כי משקיף חד עין שעקב אחר פולמוס אוסטרהא מקרוב יכול היה להעלות בדעתו את האפשרות שהחוג החזק הזה יהפוך לתנועה כבר בעתיד הקרוב.
THE OSTROH CONFLICT AND THE CIRCLE OF THE BA’AL SHEM TOV: A “DRESS REHEARSAL” OF THE CONFLICT BETWEEN HASIDIM AND MISNAGDIM?
by Benjamin Brown
Between 1745 and 1777, the Jewish community of Ostroh (Ostróg, Остро́г) was riven by a bitter, protracted conflict that had two major phases.
The first phase, spanning two decades (1745–1765), was sparked by a struggle over the post of town rabbi. The chief rabbi, R. David Heilperin, a disciple of R. Israel Ba’al Shem Tov (the Besht), was de facto deposed and R. Meshullam Ashkenazi, the younger brother of R. Jacob Emden, was appointed in his stead. Warring camps developed, one of which was actively reinforced by the Besht and his circle. In the midst of the strife, there was even an attempt, of unclear success, to excommunicate the Besht.
The second phase played out between 1765 and 1777, after leaders on both sides had died. R. Meshullam’s chief antagonist was now R. Jacob Joseph of Ostroh, a disciple of R. Dov Ber, the Maggid of Mezeritch. Due to the conflict and his own debts, R. Meshullam was eventually forced out of the city, never to return. A few months after His death in January 1777, R. Meir Margaliot, a familiar personality and a disciple of the Besht, was nominated for the post.
This episode, as interesting as it is in its own right, sheds new light on the Besht’s circle and on the Besht himself. Based on the historical analysis of the conflict, the Besht’s circle turns out to have been a formidable group with a well-marked identity. When necessary, its members could apply intense political pressure and were prepared to wage a lengthy war to look out for their own. They exhibited shoulder-to-shoulder solidarity, exceptional stamina, and a knack for garnering support from diverse and sometimes unexpected quarters. The Besht not only led this circle but established a new model of leadership; consequently, he was considered a menace by the rabbinic leadership and scholarly elite. He was clearly no mere wonderworker (ba’al shem) but the preacher of a new way of serving God. Even if the Besht’s circle was not large enough to be called a movement during this contentious period, a perceptive observer closely following the Ostroh struggle might have been able to predict that it would not be long before this powerful circle picked up enough steam and adherents to become one.
An antinomian doctrine is most often created in order to endorse a deviation from the law. But wh... more An antinomian doctrine is most often created in order to endorse a deviation from the law. But why should a thinker build such a doctrine if he immediately stipulates it with so many restrictions that it is rendered theoretical? This question is addressed through the thought of Rabbi Mordekhai Yosef Leiner of Izbica (c.1800-1854), a hasidic leader who sparked the enthusiasm of many modern scholars and spirituality-seekers for his alleged "boldness" and "antinomianism". The article suggests that his doctrines served religious functions similar to those that utopias often serve in politics and literature. Besides the revolutionary function of utopia, that is usually emphasized by scholars, the article points at other, often neglected function: the conservative one.
'The Fundamental Components of Haredi Ideology (Hashkafah)', in: Kimmy Caplan and Nissim Leon (ed... more 'The Fundamental Components of Haredi Ideology (Hashkafah)', in: Kimmy Caplan and Nissim Leon (eds.), Contemporary Israeli Haredi Society, London: Routledge, 2023, pp. 32-66.
Substitutes for Mysticism: A General Model for the Theological Development of Hasidism in the Nineteenth Century
Abstract
During the 19th century, Hasidism underwent a deep ideological transformation. From a small circle with more or less common mystical ideals, it became a decentralized movement in which various personalities and groups had a range of different religious ideals, the vast majority of which were not mystical. In this article, I would like to present a general thesis claiming that these ideals acted in the Hasidic groups that developed them as “mysticism substitutes”.
The article examines seven samples of 19th century Hasidic ideals. I show how each ideal demonstrates the direct connection between the late ideal and the early-Hasidic mystic value from which it originated and was “transformed”. The concluding chapter explains the phenomenon of mysticism-substitutes as follows: After Hasidism adopted a traditionalist character, it could no longer preserve its original values; however, it also could not discard them altogether. Therefore, the "natural" compromise was to transform them. Once developing into a conservative movement it became entangled in a paradox: the values it inherited were revolutionary, and the shift to traditionalist values required a change, which was, in turn, opposed to conservatism ("the paradox of conservatism"). Hasidism opted for "translating" the old mystic concepts into traditionalist ones, or turning practices that served as a medium for the mystical experience into ends in and of themselves. Hence, the mystic energy was not lost entirely, but rather became "conserved" in new forms that rendered a variety of non-mystic religious challenges.
Rabbi Hayim (Chaim) Hirschensohn (1857-1935) was one of only a handful of Jewish thinkers to work... more Rabbi Hayim (Chaim) Hirschensohn (1857-1935) was one of only a handful of Jewish thinkers to work out a Jewish political theology, and on account of his progressive stances he became a favorite of liberal circles within contemporary Judaism. Therefore, a passage in his book Malki Bakodesh, in which he expresses clear opposition to universal suffrage, "invited" mitigating interpretations. Yet, a survey of Hirschensohn’s various writings reveals that they contain a trend of political elitism.
Is this surprising? Hirschensohn’s progressiveness notwithstanding, the article argues that his elitist sentiments are rooted in three major intellectual trends within modern Judaism: Mitnagdism, Haskalah and Zionism. In the writings of seminal thinkers in each of these movements, we find political elitism and reservations about government “by the people.” Hirschensohn’s personal history positioned him at the confluence of these trends, and so his elitist opinions should be viewed as the outgrowth of these intellectual traditions.
Da'at - Journal of Jewish Philosophy and Kabbalah, 90 (2021) 90 דעת - כתב עת לפילוסופיה יהודית ולקבלה, 2021
This article focuses on two unstudied letters written by the founder of the Lithuanian Musar move... more This article focuses on two unstudied letters written by the founder of the Lithuanian Musar movement, R. Israel Salanter (1810–1883), both of which pertain to matters of sexual propriety. The first, penned in 1869, concerns someone who wants to afflict himself as penance for a nocturnal emission; the second, dating to 1874, is a halakhic responsum about mixed dancing.
The leaders of the Musar movement, in their impassioned talks and writings, frequently spoke of the struggle against the “evil inclination” in all its forms, yet they rarely discussed what is commonly considered the most powerful head of that hydra: the sexual urge. While these figures never explained their silence, the two letters help us understand it. The first reveals that Salanter considered directing any attention towards the libido—even as part of an attempt to curb or subdue it—as hazardous, because it would only serve to arouse it further. Any nagging “thought” or “torment” ought to be left alone rather than recognized. The second letter does not stray from the bounds of Halakhah one wit, including no aggadic anecdotes or Musar exhortations. Its style of halakhic writing is antiseptically formal and technical, concentrating on the Talmud and later authorities to the exclusion of all else. Salanter’s restraint here, in forgoing all relevant Musar and aggadah, speaks volumes. The conclusion to be drawn, apparently, is that Salanter thought it most prudent to handle the inflaming sexual passion with the gloves of Halakhah rather than with “Musar work,” consisting of introspection, inculcation of Musar teachings, and self-correction.
Presumably, Salanter’s disciples and grand-disciples were unfamiliar with the first letter, as it was only printed in 1959, and even the second letter, published in 1901, was largely forgotten. Nevertheless, they would have observed personally which issues Salanter addressed head-on, circuitously, or not at all, which failings demanded “Musar work” and which stones were better left unturned. Such personal conduct often spoke louder than any words—spoken or written. It seems, then, that without formulating any clear policy about addressing the sex drive, the Musar movement developed a sort of tradition about areas deemed untouchable. A handful of deviations aside, it seems that this tradition was preserved for a number of generations, such that only after World War II, when the Musar movement entered on a new phase, could the sex drive be occasionally, gingerly touched upon in Musar talks.
תנועת המוסר והיצר המיני:
מבט חדש על פי שני מכתבים של ר' ישראל סלנטר
בנימין בראון
תקציר
במרכזו של מאמר זה עומדים שני מכתבים של מייסד תנועת המוסר הליטאית, ר' ישראל סלנטר (1883-1810), העוסקים בעניינים הקשורים לתחום המיני: האחד, משנת תרכ"ט (1869), עוסק במי שמבקש להסתגף כדי לתקן את עוון קרי הלילה, והשני, משנת תרל"ד (1874), עוסק באיסור על ריקודים מעורבים. מכתב זה האחרון, שראה אור בברלין בשנת תרס"א, ידוע במחקר אך עדיין לא זכה לניתוח שיטתי. לעומתו, המכתב הראשון, שראה אור לראשונה בירושלים בשנת תשי"ט, לא נזכר כלל בספרות המחקר ולמעשה נותר עלום.
הוגיה ומנהיגיה של תנועת המוסר עסקו רבות בשיחותיהם ובכתביהם במאבק נגד 'היצר' לסוגיו, אך באופן מתמיה לא עסקו בשיחותיהם ובכתביהם כמעט כלל במה שנחשב תדיר 'היצר' בה"א הידיעה, היצר המיני. הוגי המוסר עצמם אינם מסבירים את שתיקתם, אך שני המכתבים הנזכרים שופכים אור על המניע: המכתב הראשון מלמד כי ר' ישראל ביקש ראה את עצם ההתעסקות ביצר המיני, אפילו במטרה לרסנו או לדכאו, כמהלך בעייתי, משום שהוא עלול לעורר אותו עוד יותר. המכתב השני כתוב כתשובה הלכתית פורמלית, ואף דברי אגדה או מוסר אינם מתלווים לו. ניתן להסיק ממנו כי ר' ישראל סבר שהדרך העיקרית להתמודד עם שאלות הנוגעות ליצר המיני הוא באמצעות עמידה על שורת ההלכה ולא באמצעות 'העבודה המוסרית'. זו האחרונה כוללת בחינה עצמית לאיתור המידה הפסולה, שינון מאמרי מוסר על המידה הפסולה ואימון עצמי עד כדי מצב שבו המידה הפסולה לא תתעורר כלל. המכתב הראשון אומר במפורש כי בכל התחומים שבהם האדם מוטרד מ'רעיון' או 'צער' – מוטב לו להניח אותו ולעסוק בו כמה שפחות; ואילו במכתב השני הוא נוקט בדרך של שתיקה רועמת, כאשר הוא נמנע באופן בולט מכל שילוב של דברי מוסר, אגדה או תוכחה אל תוך הדיון ההלכתי. ר' ישראל נוקט בו סגנון הלכתי טכני, לחלוטין, כמעט יבש, ומתמקד אך ורק בש"ס ובפוסקים.
סביר להניח שתלמידיו ותלמידי תלמידיו של ר' ישראל לא הכירו את האיגרת הראשונה, שנדפסה לראשונה רק בשנת תשי"ט, וגם האיגרת השנייה, שהתפרסמה בתרס"א, הייתה שכוחה במידה רבה. ואולם, הם ידעו היטב על מה רבם נהג לדבר ועל מה לא, באילו תחומים דרש מהם את 'העבודה המוסרית' ובאילו תחומים העדיף להניחה בצד. 'מעשה רב' שכזה לעתים חזק יותר מטקסט כתוב או מהוראה מפורשת. נראה אפוא כי בלא לקבוע עקרונות מדיניות מוצהרים בנושא זה, הלכה והתפתחה בתנועת המוסר כעין מסורת, לפיה בנושא הזה אין עוסקים. למעט חריגים, דומה כי מסורת זו נשמרה לאורך כמה דורות, ורק לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר תנועת המוסר החלה תקופה חדשה בתולדותיה, הפך היצר המיני לנושא העולה לעתים בעדינות בשיחות המוסר.
הערה: במאמר המצ"ב נפלו שיבושי הדפסה קשים. ההגהות ששלחתי לא הוטמעו וזכו להתעלמות מוחלטת. בין השאר, הערת השוליים הראשונה נמחקה, למרות שביקשתי להכניסה, וכמעט כל הערות השוליים המפנות להערות אחרות - מפנות למספר גבוה באחד מן המספר הנכון. מנגד, מישהו התערב בטקסט מבלי שביקשתי ו"תיקן" את המילה הראשונה מ'המעיין ל'המעניין', מילה ההופכת את משפט הפתיחה לחסר הגיון.
את הערת השוליים הראשונה שנמחקה אביא כאן:
תודה לרב יהושע ענבל, לאשתי איריס ולבני אסף על שקראו והעירו הערות מועילות ומאירות עיניים על גירסה ראשונית של המאמר. תודה לד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי, לד"ר אלי פישר ולד"ר עמנואל בלוך על עזרתם הטובה בהפניות הקשורות למאמר.
This article seeks to evaluate the recently developed phenomenon of halakhic responsa that are ex... more This article seeks to evaluate the recently developed phenomenon of halakhic responsa that are extremely terse and lack argumentation, or contain minimal, usually informal argumentation. These responsa range from Rabbi Ḥayim Kanievsky’s laconic responsa (a.k.a. “postcard responsa”) to the “S.M.S. responsa” by Rabbis Shlomo Aviner and Shmuel Eliyahu. Both are parts of a phenomenon that can appropriately be termed “instant responsa.” This article analyzes the nature of this phenomenon, the changes that it has brought about in halakhic discourse, and the meaning of these changes for understanding the process of halakhic decision-making and the boundaries of the Halakhah. As part of this analysis, the article also investigates the degree to which the theoretical model of Legal Realism, which depicted detailed formal legal reasoning as an artificial covering over the real considerations that enter into judicial decisions, can be applied to the Halakhah. In doing so, it offers an interpretation of the relevant aspects of this model: the boundaries of the law and the nature of the judicial process. Legal Realism is usually considered to be an innovation of American legal scholars such as Karl Llewellyn (1893-1962) and Jerome Frank (1889-1957) but was actually formulated about two decades earlier by the Italian social scientist Vilfredo Pareto (1848–1923). In the context of the Halakhah, Hanina Ben Menahem (born 1944) has insisted, more than any other scholar, that Talmudic law is “governed by men, not by rules,” a phrase that is strikingly similar to one of Llewellyn's. Ben Menahem nevertheless rejects attempts to characterize him as a legal realist about the Halakhah. Ostensibly, “instant responsa” strengthen the impression that halakhic decisions are made in the same intuitive and informal way as those rulings, while the formal argumentation of the traditional rulings is only added as cover. One might think that this phenomenon supports the contention that the legal realists’ understanding of law can be applied to the Halakhah, or at least to modern Halakhah, without much qualification. This article concludes, however, that doing so would be misguided and that the indiscriminate application of legal realist theory (that was developed as a model to analyze modern legal systems) to the Halakhah leads to our missing certain unique elements of Jewish religious law. The article therefore offers a refined model of “halakhic realism,” by the means of which we can offer a better interpretive analysis of the boundaries of Halakhah and the process of halakhic decision-making.
The article suggest a simple model, based on the distinction between principles and supra-princip... more The article suggest a simple model, based on the distinction between principles and supra-principles, as a tool for tracking the continuity that may exist between teacher and follower in spite of the apparent difference between them. The model is exemplified through a particular case study: Isaac Breuer was the grandson of Rabbi Samson Raphael Hirsch, and presented himself as his disciple. However, a critical examination of the opinions of the two regarding the crucial question of Jewish nationalism reveals that their principles were quite different: Hirsch was against Jewish nationalism, Breuer fought for it. Notwithstanding, in the level of supra-principles they the continuity is preserved: Advocating the supra-principle of "Torah In Derekh Eretz, both viewed "Torah" (i.e. the Halakhah) as eternal and immutable and "Derekh Eretz" as the demand to give changing responses to the changing challenges of each time. The change in the principles towards Jewish nationalism entailed, therefore, from the change in the challenges. This model is found similarly applicable to the opposite change that took place in Hungarian Ultra-Orthodoxy, from warm support of Aliyah to Eretz Yisrael to fierce opposition to it. The supra-principle of building fences against the "New" (i.e. the modern and the moderns) stood behind both of them.
There are two competing scholarly approaches to what transpired between the demise of R. Israel B... more There are two competing scholarly approaches to what transpired between the demise of R. Israel Baal Shem Tov, the Besht, in 1760, and the passing of R. Dov Ber, the Maggid of Mezeritch, in 1772. In the first, which may be called the ʻold approach,ʼ it is argued that with the Besht’s passing, the Maggid took over the incipient movement that his teacher had founded and turned it into a successful mass movement. The other, which may be called ʻthe new approach,ʼ contends that the Besht did not found a movement at all, in which case he did not occupy a leadership role that could be passed on to a successor. The Maggid was merely one of those members of the Besht’s circle who served as spiritual leaders (later titled tzaddikim); he could not have helmed a movement that did not exist in his lifetime.
This article presents a third, middle option. There was no Hasidic movement proper at the time of the Besht’s death, but there was a circle of singular individuals who considered the Besht their leader and mentor, some of whom were active in the broader community attracting students and winning adherents. This circle possessed a distinct identity born of a common set of beliefs, ideas, and aspirations, even as it lacked any formal organization. The Maggid did not take the Besht’s place at the head of this circle; he was merely one of its prominent figures. However, after proving himself a figure of authority in several conflicts, especially from 1766 to 1767, he gradually came to be viewed as presiding over an elite within this circle. In the five years before his death, he attained hegemonic leadership of the nascent Hasidic movement. The very fact that an elite band emerged from within the circle, and, especially, that one individual at the top was in charge, serves as one of the main justifications for considering Hasidism a real movement during this period.
This third option is substantiated by my analysis of primary sources as well as secondary reports and stories. The primary sources – the ʻhard dataʼ – comprise six documents (five letters and one approbation) that feature the Maggid’s signature and others that were written by members of his entourage. Together they shed new light on the Maggid’s activity and standing at the time, and allow us to piece together a full chronological account of the twelve critical years after the Besht’s demise.
The analysis of these sources reveals a flurry of concurrent and convergent developments within the emergent movement. It was in that period that the Hasidic ʻcourtʼ was created; the requirement of loyal adherence (hitkashrut) to a single tzaddik was developed; the first conflict between tzaddikim erupted; Hasidism was first described as a ʻsectʼ; and the opposition to it culminated into official bans. Furthermore, in those formative years the Hasidic ʻstructure of powerʼ was shaped: On the one hand, a large group of disciples consolidated around the Maggid, who spread the new Hasidic gospel under the auspices and with the encouragement of their teacher. Even after these disciples had established their own power bases, they recognized that the Maggid’s authority continued to hold sway over them. On the other hand, other students of the Besht also came to accept the Maggid’s authority. During all this, the Maggid acted with determination, assertiveness, and even some force. He dispatched disciples to spread Hasidism, knowing full well that they might become lightning rods in the process. He imposed his own decisions in disputes that properly came under the jurisdiction of local rabbis and religious judges. Occasionally, he would make a bald and bold power grab in the face of existing or potential competition. It was only in the last years of his life that all of these factors combined to grant him recognition as the hegemonic leader of the Hasidic movement.
שתי אסכולות בחקר החסידות, שאפשר לכנותן 'המחקר הישן' ו'המחקר החדש', חלוקות לגבי התקופה שבין פטירת הבעש"ט לבין פטירת המגיד ממזריטש (1772-1760). המחקר הישן טוען כי מייד לאחר פטירת הבעש"ט קיבל המגיד לידיו את הנהגת התנועה שיסד רבו והוביל אותה להישגיה כתנועת המונים. המחקר החדש טוען כי הבעש"ט לא יסד שום תנועה וממילא לא עמד בראשה, ולכן עם פטירתו לא ירש אותו איש (שהרי לא היה מה לרשת), אלא כמה מאלה שנחשבו לתלמידיו שימשו כצדיקים, והמגיד היה רק אחד מהם, ועד יום מותו לא עמד בראש התנועה בכללה.
המאמר מבקש להציג תסריט שלישי: עם פטירת הבעש"ט אכן לא הייתה תנועה חסידית, אך היה חוג של אישים שראו את הבעש"ט כמורה דרכם, וחלקם פעלו בציבור ורכשו תלמידים או מעריצים. חוג זה היה בעל דגשים רעיוניים משלו ותודעת זהות, גם אם נטול ארגון מוסדי. המגיד לא ירש את הנהגתו של חוג זה, והיה רק אחד האישים הבולטים בו. ואולם, לאחר שגילה המגיד ממזריטש מעורבות סמכותית בכמה עימותים, כנראה במיוחד סביב השנים תקכ"ו-תקכ"ז (1767-1766), הוא הלך והסתמן בהדרגה כמי שעומד בראש שכבת העילית של חוג הבעש"ט ומעריציו. עד לפטירתו בשנת תקל"ב (1772) כבר אפשר היה לומר בבירור כי הוא המנהיג ההגמוני של תנועה חסידית. התגבשותה של שכבת העילית, ובמיוחד העמדתו של אדם אחד בראש הפירמידה, היא אחד הגורמים העיקריים המצדיקים את ראייתה של החסידות כתנועה מגובשת כבר בשלב זה.
המאמר מבקש להוכיח עמדה זו במתודה המתחילה את הדיון מתוך חומרים ראשוניים, ומהם יוצאת אל עדויות וסיפורים. החומרים הראשוניים (או 'הנתונים הקשיחים') הם בראש ובראשונה ששה מסמכים – חמשה מכתבים והסכמה אחת - שעליהם חתום המגיד ממזריטש עצמו, ועוד מסמכים אחרים, כתובים בידי אישים מסביבתו, העשויים לשפוך אור חדש על פעילותו ועל מעמדו בתקופה הנדונה ולסייע לבנות לראשונה תיאור שיטתי, שלב אחר שלב, של 12 השנים הקריטיות שלאחר פטירת הבעש"ט.
מניתוח המקורות הללו עולה כי ההתפתחות הנדונה הייתה שילוב של תהליכים מלמטה ומלמעלה: מלמטה - התגבשות שכבת תלמידים גדולה סביב המגיד, יציאתם של תלמידים אלה למרחב לשם הפצת בשורת החסידות תחת חסות רבם ובעידודו, קבלת סמכות המגיד בידי תלמידי הבעש"ט האחרים, והכרתם של תלמידי המגיד בכך שסמכות רבם מחייבת אותם גם לאחר שהם עצמם כבר הקימו בסיסי כח משלהם. מלמעלה – כל אותם מהלכים שהוביל המגיד עצמו בנחישות, באסרטיביות, ולעתים אף במידה של כוחנות: שליחת תלמידיו להפצת החסידות, לעתים תוך מודעות למחלוקות שהם עלולים להיגרר אליהן, נטילת ההכרעה בסכסוכים מקומיים מעל לראשיהם של רבנים ודיינים ולעתים מאמץ גלוי להשיג שליטה במקום שיש בו מנהיגות מתחרה בפועל או בכח. רק לאחר מהלכים אלה, בחמש השנים האחרונות לחייו כבר יכול היה המגיד להיחשב למנהיגה ההגמוני של התנועה החסידית.
Writing history has never been free from considerations of ideology and values. Discussions of h... more Writing history has never been free from considerations of ideology and values. Discussions of history are not simply descriptions of the past; rather, they are a compilation of information with an impact on the present and sometimes even on the future. This holds true not only for the composition of history books, but also for the descriptions of formative events of the Jewish past by halakhic authorities. This article will explore how Rabbi Yisrael Meir Kagan, the Hafetz Hayim, (1839–1933), in his work Mishnah Berurah, coped with events of the past. We will analyze four cases dealing with four historical events: the war of the Hasmoneans as discussed in the Laws of Hanukkah; the Bar Kokhba revolt and the fall of Beitar as described in the Laws of Tisha B’av; the assassination of Gedaliah ben Ahikam as discussed in the Laws of Fast Days; and the decree of Haman as discussed in the Laws of the Fast of Esther. In Mishneh Torah, Maimonides provides the historical backgrounds of these events. R. Joseph Caro omitted these descriptions from the Shulhan Arukh, and R. Abraham Danzig, with some deviations from the language of Maimonides, re-incorporated them into his popular work Hayei Adam. The Hafetz Hayim followed the lead of Maimonides and the Hayei Adam. However, a comparison of their respective formulations proves instructive. Maimonides does not hesitate to include descriptions with the potential for delivering “problematic” educational messages. The Hayei Adam softens these formulations and the Hafetz Hayim consistently prefers to omit problematic elements from his descriptions, emphasizing instead elements which contain more powerful educational messages for his audience. Hence, educational considerations do not simply apply to the realm of the Hafetz Hayim’s halakhic rulings; they also consistently guide his presentation of the non-halakhic elements in his work.
כתיבת ההיסטוריה מעולם לא הייתה נקייה משיקולים אידיאולוגיים וערכיים. ההיסטוריה לא נדונה כתיאור של העבר גרידא, אלא כאוסף תכנים שיש להם השפעה על החיים בהווה ואולי גם בעתיד. מאפיין זה נכון לא רק לכתיבת ספרי היסטוריה, אלא גם לאופן שבו מתארים פוסקי ההלכה מאורעות מכוננים בעבר היהודי. המאמר מבקש לראות כיצד התמודד עם מאורעות אלה ר' ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים (1933-1839), בספרו משנה ברורה. נבחנים בו ארבעה מקורות העוסקים בארבעה מאורעות: מלחמת החשמונאים, כפי שהיא נזכרת בהלכות חנוכה; מרד בר כוכבא וחורבן ביתר, כפי שהוא נזכר בהלכות תשעה באב; רצח גדליהו בן אחיקם כפי שהוא נזכר בהלכות תעניות; וגזירת המן, כפי שהיא נזכרת בהלכות תענית אסתר. הרמב"ם כתב במשנה תורה את רקעם ההיסטורי של המאורעות הללו, ר' יוסף קארו השמיטם מן השולחן ערוך, ור' אברהם דאנציג שב והעלה אותם, בשינויים אחדים מלשונו של הרמב"ם, בספרו הפופולרי 'חיי אדם'. החפץ חיים הולך בעקבות הרמב"ם וה'חיי אדם', אך השוואה בין הניסוחים מאלפת: הרמב"ם אינו מהסס לשלב בדבריו תיאורים שעלולים להיות 'בעייתיים' מבחינת המסר החינוכי שלהם, ה'חיי אדם' מרכך אותם מעט ואילו החפץ חיים מעדיף דרך קבע להשמיט מן התיאורים הללו את המרכיבים ה'בעייתים' ולהדגיש אחרים, שיש בהם מסר חינוכי חזק יותר עבור קהל קוראיו. השיקול החינוכי משפיע אצלו אפוא לא רק על אופן הכרעת ההלכה, אלא גם על אופן ניסוחם של החלקים הלא-הלכתיים בחיבורו.
בין השנים תק"ה–תקל"ז (1745–1777) קרע את קהילת אוסטרהא פולמוס פנימי מר. השלב הראשון של פולמוס זה (... more בין השנים תק"ה–תקל"ז (1745–1777) קרע את קהילת אוסטרהא פולמוס פנימי מר. השלב הראשון של פולמוס זה (1765-1745) החל במאבק על כס הרבנות של העיר, עם הדחתו דה פקטו של רב העיר, ר' דוד היילפרין, שהיה מתלמידי הבעש"ט. למשרה מונה ר' משולם אשכנזי, אחיו הצעיר של ר' יעקב עמדן. בעיר התפתחו מחנות יריבים, שאחד מהם נתמך באופן פעיל על ידי הבעש"ט וחוגו. כחלק מן המאבק נעשה גם נסיון להטיל על הבעש"ט חרם, אך ספק אם נסיון זה צלח.
השלב השני של המאבק (1777-1765) התקיים לאחר שכבר נפטרו רבים ממוביליו. בראש מתנגדיו של ר' משולם ניצב כעת ר' יעקב יוסף מאוסטרהא, המכונה רב ייב"י, מתלמידי המגיד ממזריטש. עקב המאבקים והחובות נאלץ ר' משולם לעזוב את העיר ונפטר בטרם שב אליה. את כס הרבנות של העיר תפס עתה (1777) ר' מאיר מרגליות, תלמיד-חבר של הבעש"ט.
פרשה זו, מלבד העניין שיש בה מצד עצמה, מאירה מחדש את חוג הבעש"ט כקבוצה חזקה, בעלת תווי זהות מוגדרים, שבשעת הצורך הצליחה לתפקד כקבוצת-לחץ פוליטית רבת עוצמה, ושלא היססה לנהל מאבק קהילתי שנמשך עשרות שנים. אנשיה גילו סולידריות פנימית איתנה, כושר עמידה גבוה ואף יכולת לגייס תמיכה ממקומות שונים, ולעיתים מפתיעים. הבעש"ט התגלה כאן לא רק כמנהיגו של חוג זה, אלא אף כמי העמיד דגם חדש של מנהיגות וכמי שנתפס כסיכון מצד ההנהגה הרבנית ואליטת תלמידי החכמים. הוא פעל לא רק כ'בעל שם' אלא כבעל בשורה חדשה בעבודת ה'. אף אם חוג הבעש"ט עדיין לא היה גדול דיו כדי להיקרא תנועה, דומה כי משקיף חד עין שעקב אחר פולמוס אוסטרהא מקרוב יכול היה להעלות בדעתו את האפשרות שהחוג החזק הזה יהפוך לתנועה כבר בעתיד הקרוב.
THE OSTROH CONFLICT AND THE CIRCLE OF THE BA’AL SHEM TOV: A “DRESS REHEARSAL” OF THE CONFLICT BETWEEN HASIDIM AND MISNAGDIM?
by Benjamin Brown
Between 1745 and 1777, the Jewish community of Ostroh (Ostróg, Остро́г) was riven by a bitter, protracted conflict that had two major phases.
The first phase, spanning two decades (1745–1765), was sparked by a struggle over the post of town rabbi. The chief rabbi, R. David Heilperin, a disciple of R. Israel Ba’al Shem Tov (the Besht), was de facto deposed and R. Meshullam Ashkenazi, the younger brother of R. Jacob Emden, was appointed in his stead. Warring camps developed, one of which was actively reinforced by the Besht and his circle. In the midst of the strife, there was even an attempt, of unclear success, to excommunicate the Besht.
The second phase played out between 1765 and 1777, after leaders on both sides had died. R. Meshullam’s chief antagonist was now R. Jacob Joseph of Ostroh, a disciple of R. Dov Ber, the Maggid of Mezeritch. Due to the conflict and his own debts, R. Meshullam was eventually forced out of the city, never to return. A few months after His death in January 1777, R. Meir Margaliot, a familiar personality and a disciple of the Besht, was nominated for the post.
This episode, as interesting as it is in its own right, sheds new light on the Besht’s circle and on the Besht himself. Based on the historical analysis of the conflict, the Besht’s circle turns out to have been a formidable group with a well-marked identity. When necessary, its members could apply intense political pressure and were prepared to wage a lengthy war to look out for their own. They exhibited shoulder-to-shoulder solidarity, exceptional stamina, and a knack for garnering support from diverse and sometimes unexpected quarters. The Besht not only led this circle but established a new model of leadership; consequently, he was considered a menace by the rabbinic leadership and scholarly elite. He was clearly no mere wonderworker (ba’al shem) but the preacher of a new way of serving God. Even if the Besht’s circle was not large enough to be called a movement during this contentious period, a perceptive observer closely following the Ostroh struggle might have been able to predict that it would not be long before this powerful circle picked up enough steam and adherents to become one.
An antinomian doctrine is most often created in order to endorse a deviation from the law. But wh... more An antinomian doctrine is most often created in order to endorse a deviation from the law. But why should a thinker build such a doctrine if he immediately stipulates it with so many restrictions that it is rendered theoretical? This question is addressed through the thought of Rabbi Mordekhai Yosef Leiner of Izbica (c.1800-1854), a hasidic leader who sparked the enthusiasm of many modern scholars and spirituality-seekers for his alleged "boldness" and "antinomianism". The article suggests that his doctrines served religious functions similar to those that utopias often serve in politics and literature. Besides the revolutionary function of utopia, that is usually emphasized by scholars, the article points at other, often neglected function: the conservative one.
R. Elijah ben Shlomo Zalman, the Vilna Gaon (1720–1797), was not a systematic thinker, certainly ... more R. Elijah ben Shlomo Zalman, the Vilna Gaon (1720–1797), was not a systematic thinker, certainly not in political philosophy. He never developed a political theology and was probably unfamiliar with modern political thought. However, in several places throughout his writings, he addresses some of this discipline’s fundamental questions in ways that may echo modern concepts. The Vilna Gaon advocates a government based on public consent, as in social contract theory. Like Montesquieu, who distinguished between regimes founded on “love of the laws and of our country,” on moderation, on honor, or on fear, the Vilna Gaon delineates regimes founded on honor, on fear, or on peace; however, he adds that no regime can be founded on peace until the days of the Messiah. Further, he too notes the need for distinct branches of government, enumerating four: legislative, executive, judicial, and enforcement. He maintains that these branches should be administered by Torah scholars. Nonetheless, he occasionally hints at a utopian, semi-anarchistic ideal in which God rules over all mankind and no man governs another. In 19th-century Lithuanian Jewry, where the Vilna Gaon was a towering figure, a number of thinkers adopted similar political ideas and developed them in different directions.
R. Elijah ben Shlomo Zalman, the Vilna Gaon (1720–1797), was not a systematic thinker, certainly ... more R. Elijah ben Shlomo Zalman, the Vilna Gaon (1720–1797), was not a systematic thinker, certainly not in political philosophy. He never developed a political theology and was probably unfamiliar with modern political thought. However, in several places throughout his writings, he addresses some of this discipline’s fundamental questions in ways that may echo modern concepts. The Vilna Gaon advocates a government based on public consent, as in social contract theory. Like Montesquieu, who distinguished between regimes founded on “love of the laws and of our country,” on moderation, on honor, or on fear, the Vilna Gaon delineates regimes founded on honor, on fear, or on peace; however, he adds that no regime can be founded on peace until the days of the Messiah. Further, he too notes the need for distinct branches of government, enumerating four: legislative, executive, judicial, and enforcement. He maintains that these branches should be administered by Torah scholars. Nonetheless, he occasionally hints at a utopian, semi-anarchistic ideal in which God rules over all mankind and no man governs another. In 19th-century Lithuanian Jewry, where the Vilna Gaon was a towering figure, a number of thinkers adopted similar political ideas and developed them in different directions.
A lecture at the conference "Sephardic Jews between
Religious, Ethnic, and National Identity" (... more A lecture at the conference "Sephardic Jews between
Religious, Ethnic, and National Identity" (Belgrade, June 28-30, 2022)
A lecture at the conference: "On the Edge of the Empire: The Cultural and Historical Legacy of Galicia and Bukovina" (June 12-14, 2022)
In 1891, Avraham Yitzhak Sperling (1851-1921), a shohet from Lviv, published a modest book titled... more In 1891, Avraham Yitzhak Sperling (1851-1921), a shohet from Lviv, published a modest book titled Ta'amei Haminhagim Umekorei Hadinim. The book collects various Ashkenazi customs, a good number of them hasidic, and offers short explanations of each. Its success was overwhelming, and already within the author's lifetime, six editions as well as a Yiddish translation were published. The author added new materials in each edition, most of them enumerating more customs, but some with more theoretical discussions about the general importance of minhag. The book’s popularity grew even more in subsequent years. While it looks "innocent" at first glance, lacking polemic arguments, this work played an important role in the legitimation of hasidic minhag, the development of the hasidic perception of minhag; and the sanctification of minhag in the broader halakhic context – against the modernist forces that sought to diminish its normative status.
An abridged popular version of my article: 'Kedushah: The sexual abstinence of Married men in Gur... more An abridged popular version of my article: 'Kedushah: The sexual abstinence of Married men in Gur, Slonim and Toldos Aharon', Jewish History 2013, pp. 475-522.
This article was published in Makor Rishon (Part I - July 8, 2016; Part II - July 15, 2016). Atta... more This article was published in Makor Rishon (Part I - July 8, 2016; Part II - July 15, 2016). Attached is the original version.
Hasidic groups have myriad customs. While ordinary Jewish law (halakhah) denotes the “bar of holi... more Hasidic groups have myriad customs. While ordinary Jewish law (halakhah) denotes the “bar of holiness” mandated for the ordinary Jew, these customs represent the higher threshold expected of Hasidim, intended to justify their title as hasidim (“pious”). How did the hasidic masters perceive the enactment of these new norms at a time in which the halakhah had already been solidified? How did they explain the normative power of these customs over communities and individuals, and how did they justify customs that diverged from the positive halakhah? This book analyzes the answers given by nineteenth-century hasidic authors. It then examines a test case: kedushah (“holiness”), or sexual abstinence among married men, a particularly restrictive norm enacted by several twentieth-century hasidic groups. Through the use of theoretical tools and historical contextualization, the book elucidates the normative circles of hasidic life, their religious and social sources and their interrelations.
חברה בתמורה - מבנים ותהליכים ביהדות החרדית (שער, תוכן עניינים וקישור למבחר פרקים) A Society in Motion: Structures and Processes in Ultra-Orthodox Judaism, 2021
בעשורים האחרונים עוברת החברה החרדית תמורות ניכרות בכמה היבטים מכריעים: גברים חרדים רבים יותר יוצאים לעבודה, החינוך החרדי הולך ומתגוון ובשוליו מתרחבים דגמים פתוחים יותר, התקשורת החרדית נעשית פתוחה יורת אך עדיין כפופה למנגנוני לחץ לא מעטים, האשה החרדית מודעת יותר למקומה בביסוס הסדר החברתי הקיים, בעיית האפלייה העדתית צפה ועולה בחריפות, החוזרים בתשובה הולכים ותופסים את מקומם כמגזר עצמאי-למחצה במרקם הקבוצות של היהדות החרדית, החוזרים בשאלה הולכים ומתרבים, וכך גם הנוער הנושר המקרב לא אחת לעבריינות וההתיישבות החרדית בפריפריה הפכה למנוף התפתחות באיזורים חדשים אך לעתים גם למוקד מתיחות. במקביל ישנן גם תמורות ביצירה החרדית: גוונים חדשים בלמדנות ההלכתית ובעיקר בפסיקה ההלכתית ויריעה הולכת ומתרחבת של ספרי הגות ומחשבה מוסיפים תוצרים חדשים לארון הספרים היהודי התורני. כדרכה של חברה שמרנית, אף אחת מן התמורות הללו אינה נעשית במהירות, ובוודאי לא בתנופת התלהבות מהפכנית. החרדים משתנים רק 'בידעבד', כשאין ברירה, ומי ששואף לשינויים 'לכתחילה', מתוך עמדה אידיאולוגית, בדרך כלל נפלט ממעגל הלגיטימיות, או לכל הפחות נעשה חשוד. אולם גם הם משתנים, כי אחרת אי אפשר. השינויים הללו אינם נוגעים רק 'להם'. ככל שהיהדות החרדית מתחזקת מבחינה מספרית, חברתית ופוליטית כך השינויים המתרחשים 'אצלם' נוגעים לכולנו. את השינויים הללו יש לראות מצד אחד במבט מפרק, הבוחן כל חתך בפני עצמו, אך מצד שני גם במבט מרוכז, המלכד את כל החתכים לתמונה שלמה. את זאת מבקש הספר הנוכחי להשיג. לאחר שהספר 'מדריך לחברה החרדית' הציג את הגוונים הקבוצתיים ואת ההשקפות השונות שביהדות החרדית בניגוד לדימוי השחור-האחיד שלה, ספר זה מציג את הדינמיות המאפיינת חברה זו בניגוד לדימוי הקפוא והמאובן שלה. גם הוא, כקודמו, כתוב במתודה אקדמית, המבססת את הטענות על נתונים, אך מנוסח בשפה קולחת ושווה לכל נפש, ללא צורך בידע מחקרי קודם.
כספינה מיטלטלת - חסידות קרלין בין עליות למשברים, 2018
סיפורה של חסידות קרלין, אחת החסידויות הראשונות, הוא מן המרתקים בתולדות החסידות. חסידות זו שמה דגש... more סיפורה של חסידות קרלין, אחת החסידויות הראשונות, הוא מן המרתקים בתולדות החסידות. חסידות זו שמה דגש על עבודת ה' ברגש ובגוף, על האמת, על הענווה ועל התנגדות ליומרנות אינטלקטואלית. היא הייתה הראשונה שהעמידה בראשה 'ינוקא', בן של צדיק בעודנו ילד, ואף חזרה על תקדים זה כעבור כמה דורות. היא עודדה עלייה לארץ ישראל שנים לפני הציונות ואף תמכה בהגירה ממזרח אירופה לאמריקה זמן רב לפני מלחמת העולם שנייה, בניגוד לעמדתם של רוב רבני התקופה. משפחת אדמו"ריה כמעט שנכחדה בשואה, אך היא הצליחה להמשיך ולהתקיים ושרדה התפלגויות ומתחים. צאצאים של חסידי קרלין נטלו ונוטלים חלק פעיל בצדדים מגוונים של חיי יישוב והמדינה, והיא עצמה, על ארבעת פלגיה, ממשיכה לקיים חיי דת תוססים בישראל ובעולם. כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים הוא מחקר רחב יריעה ראשון על חסידות זו. אף שהאדמו"רים עומדים במרכז הדיון, הספר מאיר גם את דמויותיהן של הנפשות הפועלות מסביבם: נשותיהם, בני משפחתם, פעילים והעסקנים. הספר משלב עיון מחקרי ותיאור סיפורי ומציג ניתוח מעמיק של אמונות וערכים לצד התנהגויות אנושיות, אישיות וחברתיות. עלילתה של חסידות קרלין ראשיתה במאה השמונה עשרה ואחריתה בימינו אלה, תחילת המאה העשרים ואחת.
כספינה מיטלטלת - חסידות קרלין בין עליות למשברים, 2018
סיפורה של חסידות קרלין, אחת החסידויות הראשונות, הוא מן המרתקים בתולדות החסידות. חסידות זו שמה דגש... more סיפורה של חסידות קרלין, אחת החסידויות הראשונות, הוא מן המרתקים בתולדות החסידות. חסידות זו שמה דגש על עבודת ה' ברגש ובגוף, על האמת, על הענווה ועל התנגדות ליומרנות אינטלקטואלית. היא הייתה הראשונה שהעמידה בראשה 'ינוקא', בן של צדיק בעודנו ילד, ואף חזרה על תקדים זה כעבור כמה דורות. היא עודדה עלייה לארץ ישראל שנים לפני הציונות ואף תמכה בהגירה ממזרח אירופה לאמריקה זמן רב לפני מלחמת העולם שנייה, בניגוד לעמדתם של רוב רבני התקופה. משפחת אדמו"ריה כמעט שנכחדה בשואה, אך היא הצליחה להמשיך ולהתקיים ושרדה התפלגויות ומתחים. צאצאים של חסידי קרלין נטלו ונוטלים חלק פעיל בצדדים מגוונים של חיי יישוב והמדינה, והיא עצמה, על ארבעת פלגיה, ממשיכה לקיים חיי דת תוססים בישראל ובעולם. כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים הוא מחקר רחב יריעה ראשון על חסידות זו. אף שהאדמו"רים עומדים במרכז הדיון, הספר מאיר גם את דמויותיהן של הנפשות הפועלות מסביבם: נשותיהם, בני משפחתם, פעילים והעסקנים. הספר משלב עיון מחקרי ותיאור סיפורי ומציג ניתוח מעמיק של אמונות וערכים לצד התנהגויות אנושיות, אישיות וחברתיות. עלילתה של חסידות קרלין ראשיתה במאה השמונה עשרה ואחריתה בימינו אלה, תחילת המאה העשרים ואחת.
Why do we think differently from one another? Why do religious people adhere to their faith even against reason, whilst atheist thinkers label it "nonsense"? Why do some judges turn more to moral values and others less? Why do we attach different meanings to the same words? These questions can be tackled on psychological or sociological levels, but we can also analyze the subjects on the epistemological level. That is the purpose of this book.
Thoughts and Ways of Thinking offers Source Theory as a single explanation for epistemic processes and their religious, legal and linguistic derivatives. The idea is simple: our senses, our understanding, our memory, the testimonies that we trust and many other objects transmit data to us and so shape our beliefs. In this function they serve as our truth sources. Different beliefs stem from different sources or different hierarchies between same sources. This notion is formalized here through Source Calculus, and, after balancing its relativistic consequences by adding pragmatic constraints, it is applied to the philosophies of religion, law and language. With this unified theory, old doubts are framed in new perspectives, and some of them even find their solution.
מדריך לחברה החרדית: אמונות וזרמים https://www.idi.org.il/books/17580, 2017
https://www.idi.org.il/books/17580
היהדות החרדית הולכת וכובשת לעצמה מקום ונוכחות בחברה הישראלית. ... more https://www.idi.org.il/books/17580 היהדות החרדית הולכת וכובשת לעצמה מקום ונוכחות בחברה הישראלית. מקהילה קטנה שנתפסה ככת ורק מעטים התעניינו בה היא נהייתה אחת הקהילות המסוקרות והמסקרנות ביותר בארץ. ההצדקות לכך ברורות: קצב הגידול של הקבוצה מדהים; השונות שבין אורחות חייה ובין המקובל על הרוב הישראלי גדולה ביותר; ההשפעה שלה על המרחב הציבורי ועל הפוליטיקה הישראלית בולטת מאוד; ומערכת היחסים שבינה ובין הרוב הישראלי הלא חרדי מתאפיינת אפוא בקשיים ניכרים. ואולם בתוך מבול החומרים האקטואליים מחבר ספר זה מבקש להציג את העולם החרדי בחתכי רוחב ועומק. הוא מציג את ״מפת״ היהדות החרדית לסיעותיה השונות — חסידים, ליטאים וספרדים - ועוסק ביחסה של החברה החרדית לסוגיות רעיוניות מרכזיות הנוגעות לחיי כולנו: למדינה, לדמוקרטיה הישראלית ולגיוס לצבא. בכל אחד מן הפרקים הוא סוקר בקצרה את שורשיה ההיסטוריים של הקהילה הנדונה ומגיע עד ימינו, תוך כדי הבחנה בין הגוונים השונים שיש בתוך היהדות החרדית עצמה בעניינים שונים.
הספר כתוב מתוך גישה ביקורתית — אך מכבדת. המחבר מבקש לשלול את דימוי החרדים כגוש אחיד וסגור ולהראות שיש בו גוונים ואף מצביע על הגורמים השונים שמתוכם נוצרו גוונים אלה, בין הרוחניים ובין הארציים. המחבר מבסס את טענותיו על נתונים ועל מחקרים מעמיקים, ועם זאת ספרו מנוסח בשפה קולחת ושווה לכל נפש, שאינה מחייבת את קוראיו בידע מחקרי קודם. הוא מבקש לתת תמונה מקיפה, יסודית ומועילה.
למרות שאיננה מוכרת במיוחד בציבור הרחב, תנועת המוסר היא אחת התנועות החשובות ביותר שהתפתחו באורתודו... more למרות שאיננה מוכרת במיוחד בציבור הרחב, תנועת המוסר היא אחת התנועות החשובות ביותר שהתפתחו באורתודוקסיה היהודית במזרח אירופה. היא הציבה את טיפוח ה'יראה', כלומר תיקון המידות ועיצוב האישיות לצד הערך של לימוד התורה. מורי התנועה הורו לעקור את המידות הרעות - הגאווה, הכעס, הקנאה, התאווה, העצלות ודומיהן - ולטעת במקומן מידות טובות: ענווה, סבלנות, 'עין טובה', הסתפקות במועט, זריזות וכיוצא בהן, וכל זאת בעזרת ספרי המוסר הקלסיים של המסורת היהודית. על אף הבסיס הרעיוני המשותף, הלכה התנועה והתגוונה ככל שרכשה אחיזה והשפעה בישיבות ליטא, ופיתחה זרמים שונים בעלי דגשים שונים - החל מזרם נובהרדוק הרדיקלי, בעל הדימוי ה"בוהמי", שחינך לחשד-עצמי פסימיסטי ולביזוי העולם הזה, וכלה בזרם סלובודקה בעל הדימוי ה"בורגני", שטיפח אופטימיות ומתינות הליכות. ספר זה הוא החיבור הראשון הבוחן את הגותם של אישי התנועה לכל אורך תולדותיה - מראשיתה בליטא של אמצע המאה ה-19 ועד לישראל של תחילת המאה ה-21, תוך עמידה על הרלוונטיות של השאלות שהעסיקו אותם לשיח הרעיוני הרחב יותר של ההגות היהודית.
הגדולים - אישים שעיצבו את פני היהודות החרדית בישראל - קובץ מאמרים לכבודו של פרופ' מנחם פרידמן ובה... more הגדולים - אישים שעיצבו את פני היהודות החרדית בישראל - קובץ מאמרים לכבודו של פרופ' מנחם פרידמן ובהשראתו The Gdoilim - Leaders Who Shaped Haredi Jewry Currently available only at Magnes Press: http://www.magnes-press.com/
העסקנים החרדים מקבלים את הוראותיהם; התקשורת החרדית מפארת אותם; האינטרנט החרדי מלא בתמונותיהם. החרדים קוראים להם 'גדולי ישראל' או בקיצור ה'גדולים'. מיהם אישים אלה, מנהיגיו הרוחניים של הציבור החרדי לדורותיו, שהפכו לסמלים האנושיים שלו? מה היה פועלם ומה סוד כוחם?
בספר הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל חברו יחדיו רבים מטובי חוקריה של היהדות האורתודוקסית כדי לפרוש לראשונה לפני הקורא את ה'פנתאון' של היהדות החרדית מראשית המאה התשע עשרה ועד אתמול. גדולי הרבנים והאדמו"רים של מזרח אירופה, של ארץ ישראל, של ארצות הברית ושל מדינת ישראל – מן החתם סופר ועד הרב עובדיה יוסף - זוכים לניתוח מחקרי רב צדדי המקיף את תולדות חייהם, יצירתם התורנית ופועלם הציבורי. אישים שנדונו עד עתה בעיקר בספרי שבחים ובסיפורי צדיקים מוצגים לראשונה תחת קורת גג אחת בניתוחים היסטוריים שיטתיים, המציגים אותם על רקע זמנם, מקומם וקהלם, אך גם מבקשים לעמוד על התכונות האישיות החד-פעמיות שהעמידו אותם בפסגת ההנהגה הרוחנית ועשו אותם לדמויות מופת.
קובץ הגדולים נכתב לכבודו ובהשראתו של פרופ' מנחם פרידמן, חלוץ מחקר החברה החרדית בישראל, שכתב ספרים ומאמרין רבים בנושא. עורכי הקובץ נמנים עם חוקרי היהדות החרדית. פרופ' בנימין בראון עוסק במחקר ההלכה, ההגות וההיסטוריה של היהדות החרדית ונמנה עם סגל החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. ד"ר נסים ליאון הוא סוציולוג החוקר את הזרם החרדי-מזרחי ונמנה עם סגל המחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
ביטוי וחופש ביטוי באקדמיה
ערב עיון במכון ון ליר, יום רביעי, ט' באייר תשפ"ד, 17 באפריל 2024, בשע... more ביטוי וחופש ביטוי באקדמיה
ערב עיון במכון ון ליר, יום רביעי, ט' באייר תשפ"ד, 17 באפריל 2024, בשעה 19:00
בהשתתפות יו"ר ודובר: ד"ר ראיף זריק, הקריה האקדמית אונו; מכללת תל-אביב יפו; מכון ון ליר בירושלים פרופ' נטע זיו, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב פרופ' ברק מדינה, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים פרופ׳ בנימין בראון, החוג למחשבת ישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים; המכון הישראלי לדמוקרטיה
כאשר הגיע ר' אברהם ישעיהו קרליץ, החזון איש, למושבה בני ברק ב-1933, והוא כמעט אלמוני, הוא אמר שהוא... more כאשר הגיע ר' אברהם ישעיהו קרליץ, החזון איש, למושבה בני ברק ב-1933, והוא כמעט אלמוני, הוא אמר שהוא בא לנטוע את אילן התורה ביישוב החדש. ואמנם, בני ברק הפכה עוד בימיו למרכז תורני חשוב. כשהגיע ר' משה פיינשטיין מרוסיה הסטליניסטית לארצות הברית ב-1936 הוא הרגיש שהגיע אל 'מלכות של חסד', שפתחה בפניו הזדמנויות חדשות. שני האישים היו שונים באופיים, בגישתם ההלכתית ואף בהשקפתם, ושניהם הפכו למנהיגים בולטים של היהדות האורתודוקסית במקומותיהם. הם עיצבו את דרכה של היהדות האורתודוקסית בכיוונים שונים, אך ביצירתם ההלכתית אנו מוצאים לעתים נקודות מפגש מפתיעות. ההרצאה תדון במנהיגותם החברתית-אידיאולוגית וכן בכתביהם ההלכתיים.
Jewish Law, also known as Halakhah, is a legal system without a state. Being religious law, its a... more Jewish Law, also known as Halakhah, is a legal system without a state. Being religious law, its authority is based on its acceptance by believers. As such, it does not have official branches of government. Nor does it have a formal hierarchy of authorities. Traditionally, its sources of law (fontes juris) were halakhic books, mainly based on the Talmud, composed throughout the ages. Nevertheless, hierarchies appeared within it: The rabbinic elite accepted some books as more authoritative than others and some rabbis as "greater" than others. Much of their authority rested on their Jewish communities, which enjoyed the right to enforce religious law until the late 18th century under formal or informal grant of authority from ruling governments. In later times, some rabbis gained even greater prestige, not based on any official position in their communities but rather based on their reputation within the rabbinic elite and on a kind of personal charisma. In recent decades some of these rabbis have been ruling on a variety of questions – not all of them strictly halakhic – with very short texts, relying on their own personal authority, sometimes without reference to books. Do these developments corroborate the philosophy of Legal Realism with the case of Jewish Law? Do they turn the Ultra-Orthodox society into a small-scale theocratic version of the "Platonic republic"? and what do they teach us about the trajectories of halakhic Judaism today? In this lecture we will try to examine these questions.
Conference "On the Edge of the Empire: The Cultural and Historical Legacy of Galicia and Bukovina", Jerusalem, June 14, 2022, 2022
In 1891, Avraham Yitzhak Sperling (1851-1921), a shohet from Lviv, published a modest book titled... more In 1891, Avraham Yitzhak Sperling (1851-1921), a shohet from Lviv, published a modest book titled Ta'amei Haminhagim Umekorei Hadinim. The book collects various Ashkenazi customs, a good number of them hasidic, and offers short explanations of each. Its success was overwhelming, and already within the author's lifetime, six editions as well as a Yiddish translation were published. The author added new materials in each edition, most of them enumerating more customs, but some with more theoretical discussions about the general importance of minhag. The book’s popularity grew even more in subsequent years. While it looks "innocent" at first glance, lacking polemic arguments, this work played an important role in the legitimation of hasidic minhag, the development of the hasidic perception of minhag; and the sanctification of minhag in the broader halakhic context – against the modernist forces that sought to diminish its normative status.
Handouts for my lecture in Drisha's "Profiles in Pesak" series, February 3, 2021, at 20:00 Israel... more Handouts for my lecture in Drisha's "Profiles in Pesak" series, February 3, 2021, at 20:00 Israel time (13:00 EST)
האיש על קצה הקשת – חייו ומאבקיו של הרבי מסאטמר
סקירת ביקורת על ספרו של מנחם קרן-קרץ, הקנאי – הרב... more האיש על קצה הקשת – חייו ומאבקיו של הרבי מסאטמר
סקירת ביקורת על ספרו של מנחם קרן-קרץ, הקנאי – הרבי מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים, מרכז זלמן שזר תשפ"א.
הסמינר ייערך ביום רביעי, כ"ה בסיוון תש"ף, 17 ביוני 2020, בשעה 14:30, באמצעות זום בלינק הבא:
ht... more הסמינר ייערך ביום רביעי, כ"ה בסיוון תש"ף, 17 ביוני 2020, בשעה 14:30, באמצעות זום בלינק הבא:
אמונה לנוכח מגפה: החרדים בקורונה כמקרה מבחן עכשווי - הרצאה בסמינר המחלקתי של החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת סידרת "סביבה ובריאות", 17 ביוני 2020 ההרצאה תדון בשאלת היחס האמוני למגפות, הן מצד תפיסת ההשגחה הן מצד היחס לאמונת חכמים, ותשווה ביון תגובת החרדים למשבר הקורונה לבין תגובתם למשבר השואה
The figure of R. Israel Baal Shem Tov, known as the Besht, has been the subject of a long scholar... more The figure of R. Israel Baal Shem Tov, known as the Besht, has been the subject of a long scholarly controversy. While the "Old School", with authors like Shimon Dubnow, portrayed him as the revolutionary leader of a new movement who evoked opposition already in his lifetime, the "New School", represented by Ada Raporort-Albert and Moshe Rosman, described him as merely one a few leading figures of a loosely-tied circle, who did not hold any serious theological innovation and enjoyed a prestigious standing and the financial support of his community. Studies by Emmanuel Etkes and Rachel Elior adopt a middle way view between the two extremes. A very recent research on a previously unstudied episode may shed a new light on this intriguing question: the Ostroh (Ostróg, Остро́г) Conflict. Between 1745 and 1777, the Jewish community of Ostroh was riven by a bitter, protracted conflict that had two major phases. The first phase, spanning two decades (1745–1765), was sparked by a struggle over the post of town rabbi. The chief rabbi, R. David Heilperin, a disciple of the Besht, was de facto deposed and R. Meshullam Ashkenazi, the younger brother of R. Jacob Emden, was appointed in his stead. Warring camps developed, one of which was actively reinforced by the Besht and his circle. In the midst of the strife, there was even an attempt, probably unsuccessful, to excommunicate the Besht. The second phase played out between 1765 and 1777, after leaders on both sides had died. R. Meshullam’s chief antagonist was now R. Jacob Joseph of Ostroh, a disciple of R. Dov Ber, the Maggid of Mezeritch. Due to the conflict and his own debts, R. Meshullam was eventually forced out of the city, never to return. A few months after His death in January 1777, R. Meir Margaliot, a familiar personality and a disciple of the Besht, was nominated for the post. This episode, as interesting as it is in its own right, may teach us something on the Besht’s circle and on the Besht himself. Based on the historical analysis of the conflict, the Besht’s circle turns out to have been a formidable group with a well-marked identity. When necessary, its members could apply intense political pressure and were prepared to wage a lengthy war to look out for their own. They exhibited shoulder-to-shoulder solidarity, exceptional stamina, and a knack for garnering support from diverse and sometimes unexpected quarters. The Besht not only led this circle but established a new model of leadership; consequently, he was considered a menace by the rabbinic leadership and scholarly elite. He was clearly no mere wonderworker (ba’al shem) but the preacher of a new way of serving God. Even if the Besht’s circle was not large enough to be called a movement during this contentious period, a perceptive observer closely following the Ostroh struggle might have been able to predict that it would not be long before this powerful circle picked up enough steam and adherents to become one.
Uploads
Substitutes for Mysticism: A General Model for the Theological Development of Hasidism in the Nineteenth Century
Abstract
During the 19th century, Hasidism underwent a deep ideological transformation. From a small circle with more or less common mystical ideals, it became a decentralized movement in which various personalities and groups had a range of different religious ideals, the vast majority of which were not mystical. In this article, I would like to present a general thesis claiming that these ideals acted in the Hasidic groups that developed them as “mysticism substitutes”.
The article examines seven samples of 19th century Hasidic ideals. I show how each ideal demonstrates the direct connection between the late ideal and the early-Hasidic mystic value from which it originated and was “transformed”. The concluding chapter explains the phenomenon of mysticism-substitutes as follows: After Hasidism adopted a traditionalist character, it could no longer preserve its original values; however, it also could not discard them altogether. Therefore, the "natural" compromise was to transform them. Once developing into a conservative movement it became entangled in a paradox: the values it inherited were revolutionary, and the shift to traditionalist values required a change, which was, in turn, opposed to conservatism ("the paradox of conservatism"). Hasidism opted for "translating" the old mystic concepts into traditionalist ones, or turning practices that served as a medium for the mystical experience into ends in and of themselves. Hence, the mystic energy was not lost entirely, but rather became "conserved" in new forms that rendered a variety of non-mystic religious challenges.
Is this surprising? Hirschensohn’s progressiveness notwithstanding, the article argues that his elitist sentiments are rooted in three major intellectual trends within modern Judaism: Mitnagdism, Haskalah and Zionism. In the writings of seminal thinkers in each of these movements, we find political elitism and reservations about government “by the people.” Hirschensohn’s personal history positioned him at the confluence of these trends, and so his elitist opinions should be viewed as the outgrowth of these intellectual traditions.
The leaders of the Musar movement, in their impassioned talks and writings, frequently spoke of the struggle against the “evil inclination” in all its forms, yet they rarely discussed what is commonly considered the most powerful head of that hydra: the sexual urge. While these figures never explained their silence, the two letters help us understand it. The first reveals that Salanter considered directing any attention towards the libido—even as part of an attempt to curb or subdue it—as hazardous, because it would only serve to arouse it further. Any nagging “thought” or “torment” ought to be left alone rather than recognized. The second letter does not stray from the bounds of Halakhah one wit, including no aggadic anecdotes or Musar exhortations. Its style of halakhic writing is antiseptically formal and technical, concentrating on the Talmud and later authorities to the exclusion of all else. Salanter’s restraint here, in forgoing all relevant Musar and aggadah, speaks volumes. The conclusion to be drawn, apparently, is that Salanter thought it most prudent to handle the inflaming sexual passion with the gloves of Halakhah rather than with “Musar work,” consisting of introspection, inculcation of Musar teachings, and self-correction.
Presumably, Salanter’s disciples and grand-disciples were unfamiliar with the first letter, as it was only printed in 1959, and even the second letter, published in 1901, was largely forgotten. Nevertheless, they would have observed personally which issues Salanter addressed head-on, circuitously, or not at all, which failings demanded “Musar work” and which stones were better left unturned. Such personal conduct often spoke louder than any words—spoken or written. It seems, then, that without formulating any clear policy about addressing the sex drive, the Musar movement developed a sort of tradition about areas deemed untouchable. A handful of deviations aside, it seems that this tradition was preserved for a number of generations, such that only after World War II, when the Musar movement entered on a new phase, could the sex drive be occasionally, gingerly touched upon in Musar talks.
תנועת המוסר והיצר המיני:
מבט חדש על פי שני מכתבים של ר' ישראל סלנטר
בנימין בראון
תקציר
במרכזו של מאמר זה עומדים שני מכתבים של מייסד תנועת המוסר הליטאית, ר' ישראל סלנטר (1883-1810), העוסקים בעניינים הקשורים לתחום המיני: האחד, משנת תרכ"ט (1869), עוסק במי שמבקש להסתגף כדי לתקן את עוון קרי הלילה, והשני, משנת תרל"ד (1874), עוסק באיסור על ריקודים מעורבים. מכתב זה האחרון, שראה אור בברלין בשנת תרס"א, ידוע במחקר אך עדיין לא זכה לניתוח שיטתי. לעומתו, המכתב הראשון, שראה אור לראשונה בירושלים בשנת תשי"ט, לא נזכר כלל בספרות המחקר ולמעשה נותר עלום.
הוגיה ומנהיגיה של תנועת המוסר עסקו רבות בשיחותיהם ובכתביהם במאבק נגד 'היצר' לסוגיו, אך באופן מתמיה לא עסקו בשיחותיהם ובכתביהם כמעט כלל במה שנחשב תדיר 'היצר' בה"א הידיעה, היצר המיני. הוגי המוסר עצמם אינם מסבירים את שתיקתם, אך שני המכתבים הנזכרים שופכים אור על המניע: המכתב הראשון מלמד כי ר' ישראל ביקש ראה את עצם ההתעסקות ביצר המיני, אפילו במטרה לרסנו או לדכאו, כמהלך בעייתי, משום שהוא עלול לעורר אותו עוד יותר. המכתב השני כתוב כתשובה הלכתית פורמלית, ואף דברי אגדה או מוסר אינם מתלווים לו. ניתן להסיק ממנו כי ר' ישראל סבר שהדרך העיקרית להתמודד עם שאלות הנוגעות ליצר המיני הוא באמצעות עמידה על שורת ההלכה ולא באמצעות 'העבודה המוסרית'. זו האחרונה כוללת בחינה עצמית לאיתור המידה הפסולה, שינון מאמרי מוסר על המידה הפסולה ואימון עצמי עד כדי מצב שבו המידה הפסולה לא תתעורר כלל. המכתב הראשון אומר במפורש כי בכל התחומים שבהם האדם מוטרד מ'רעיון' או 'צער' – מוטב לו להניח אותו ולעסוק בו כמה שפחות; ואילו במכתב השני הוא נוקט בדרך של שתיקה רועמת, כאשר הוא נמנע באופן בולט מכל שילוב של דברי מוסר, אגדה או תוכחה אל תוך הדיון ההלכתי. ר' ישראל נוקט בו סגנון הלכתי טכני, לחלוטין, כמעט יבש, ומתמקד אך ורק בש"ס ובפוסקים.
סביר להניח שתלמידיו ותלמידי תלמידיו של ר' ישראל לא הכירו את האיגרת הראשונה, שנדפסה לראשונה רק בשנת תשי"ט, וגם האיגרת השנייה, שהתפרסמה בתרס"א, הייתה שכוחה במידה רבה. ואולם, הם ידעו היטב על מה רבם נהג לדבר ועל מה לא, באילו תחומים דרש מהם את 'העבודה המוסרית' ובאילו תחומים העדיף להניחה בצד. 'מעשה רב' שכזה לעתים חזק יותר מטקסט כתוב או מהוראה מפורשת. נראה אפוא כי בלא לקבוע עקרונות מדיניות מוצהרים בנושא זה, הלכה והתפתחה בתנועת המוסר כעין מסורת, לפיה בנושא הזה אין עוסקים. למעט חריגים, דומה כי מסורת זו נשמרה לאורך כמה דורות, ורק לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר תנועת המוסר החלה תקופה חדשה בתולדותיה, הפך היצר המיני לנושא העולה לעתים בעדינות בשיחות המוסר.
הערה: במאמר המצ"ב נפלו שיבושי הדפסה קשים. ההגהות ששלחתי לא הוטמעו וזכו להתעלמות מוחלטת. בין השאר, הערת השוליים הראשונה נמחקה, למרות שביקשתי להכניסה, וכמעט כל הערות השוליים המפנות להערות אחרות - מפנות למספר גבוה באחד מן המספר הנכון. מנגד, מישהו התערב בטקסט מבלי שביקשתי ו"תיקן" את המילה הראשונה מ'המעיין ל'המעניין', מילה ההופכת את משפט הפתיחה לחסר הגיון.
את הערת השוליים הראשונה שנמחקה אביא כאן:
תודה לרב יהושע ענבל, לאשתי איריס ולבני אסף על שקראו והעירו הערות מועילות ומאירות עיניים על גירסה ראשונית של המאמר. תודה לד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי, לד"ר אלי פישר ולד"ר עמנואל בלוך על עזרתם הטובה בהפניות הקשורות למאמר.
Legal Realism is usually considered to be an innovation of American legal scholars such as Karl Llewellyn (1893-1962) and Jerome Frank (1889-1957) but was actually formulated about two decades earlier by the Italian social scientist Vilfredo Pareto (1848–1923). In the context of the Halakhah, Hanina Ben Menahem (born 1944) has insisted, more than any other scholar, that Talmudic law is “governed by men, not by rules,” a phrase that is strikingly similar to one of Llewellyn's. Ben Menahem nevertheless rejects attempts to characterize him as a legal realist about the Halakhah. Ostensibly, “instant responsa” strengthen the impression that halakhic decisions are made in the same intuitive and informal way as those rulings, while the formal argumentation of the traditional rulings is only added as cover. One might think that this phenomenon supports the contention that the legal realists’ understanding of law can be applied to the Halakhah, or at least to modern Halakhah, without much qualification. This article concludes, however, that doing so would be misguided and that the indiscriminate application of legal realist theory (that was developed as a model to analyze modern legal systems) to the Halakhah leads to our missing certain unique elements of Jewish religious law. The article therefore offers a refined model of “halakhic realism,” by the means of which we can offer a better interpretive analysis of the boundaries of Halakhah and the process of halakhic decision-making.
The model is exemplified through a particular case study: Isaac Breuer was the grandson of Rabbi Samson Raphael Hirsch, and presented himself as his disciple. However, a critical examination of the opinions of the two regarding the crucial question of Jewish nationalism reveals that their principles were quite different: Hirsch was against Jewish nationalism, Breuer fought for it. Notwithstanding, in the level of supra-principles they the continuity is preserved: Advocating the supra-principle of "Torah In Derekh Eretz, both viewed "Torah" (i.e. the Halakhah) as eternal and immutable and "Derekh Eretz" as the demand to give changing responses to the changing challenges of each time. The change in the principles towards Jewish nationalism entailed, therefore, from the change in the challenges.
This model is found similarly applicable to the opposite change that took place in Hungarian Ultra-Orthodoxy, from warm support of Aliyah to Eretz Yisrael to fierce opposition to it. The supra-principle of building fences against the "New" (i.e. the modern and the moderns) stood behind both of them.
This article presents a third, middle option. There was no Hasidic movement proper at the time of the Besht’s death, but there was a circle of singular individuals who considered the Besht their leader and mentor, some of whom were active in the broader community attracting students and winning adherents. This circle possessed a distinct identity born of a common set of beliefs, ideas, and aspirations, even as it lacked any formal organization. The Maggid did not take the Besht’s place at the head of this circle; he was merely one of its prominent figures. However, after proving himself a figure of authority in several conflicts, especially from 1766 to 1767, he gradually came to be viewed as presiding over an elite within this circle. In the five years before his death, he attained hegemonic leadership of the nascent Hasidic movement. The very fact that an elite band emerged from within the circle, and, especially, that one individual at the top was in charge, serves as one of the main justifications for considering Hasidism a real movement during this period.
This third option is substantiated by my analysis of primary sources as well as secondary reports and stories. The primary sources – the ʻhard dataʼ – comprise six documents (five letters and one approbation) that feature the Maggid’s signature and others that were written by members of his entourage. Together they shed new light on the Maggid’s activity and standing at the time, and allow us to piece together a full chronological account of the twelve critical years after the Besht’s demise.
The analysis of these sources reveals a flurry of concurrent and convergent developments within the emergent movement. It was in that period that the Hasidic ʻcourtʼ was created; the requirement of loyal adherence (hitkashrut) to a single tzaddik was developed; the first conflict between tzaddikim erupted; Hasidism was first described as a ʻsectʼ; and the opposition to it culminated into official bans. Furthermore, in those formative years the Hasidic ʻstructure of powerʼ was shaped: On the one hand, a large group of disciples consolidated around the Maggid, who spread the new Hasidic gospel under the auspices and with the encouragement of their teacher. Even after these disciples had established their own power bases, they recognized that the Maggid’s authority continued to hold sway over them. On the other hand, other students of the Besht also came to accept the Maggid’s authority. During all this, the Maggid acted with determination, assertiveness, and even some force. He dispatched disciples to spread Hasidism, knowing full well that they might become lightning rods in the process. He imposed his own decisions in disputes that properly came under the jurisdiction of local rabbis and religious judges. Occasionally, he would make a bald and bold power grab in the face of existing or potential competition. It was only in the last years of his life that all of these factors combined to grant him recognition as the hegemonic leader of the Hasidic movement.
שתי אסכולות בחקר החסידות, שאפשר לכנותן 'המחקר הישן' ו'המחקר החדש', חלוקות לגבי התקופה שבין פטירת הבעש"ט לבין פטירת המגיד ממזריטש (1772-1760). המחקר הישן טוען כי מייד לאחר פטירת הבעש"ט קיבל המגיד לידיו את הנהגת התנועה שיסד רבו והוביל אותה להישגיה כתנועת המונים. המחקר החדש טוען כי הבעש"ט לא יסד שום תנועה וממילא לא עמד בראשה, ולכן עם פטירתו לא ירש אותו איש (שהרי לא היה מה לרשת), אלא כמה מאלה שנחשבו לתלמידיו שימשו כצדיקים, והמגיד היה רק אחד מהם, ועד יום מותו לא עמד בראש התנועה בכללה.
המאמר מבקש להציג תסריט שלישי: עם פטירת הבעש"ט אכן לא הייתה תנועה חסידית, אך היה חוג של אישים שראו את הבעש"ט כמורה דרכם, וחלקם פעלו בציבור ורכשו תלמידים או מעריצים. חוג זה היה בעל דגשים רעיוניים משלו ותודעת זהות, גם אם נטול ארגון מוסדי. המגיד לא ירש את הנהגתו של חוג זה, והיה רק אחד האישים הבולטים בו. ואולם, לאחר שגילה המגיד ממזריטש מעורבות סמכותית בכמה עימותים, כנראה במיוחד סביב השנים תקכ"ו-תקכ"ז (1767-1766), הוא הלך והסתמן בהדרגה כמי שעומד בראש שכבת העילית של חוג הבעש"ט ומעריציו. עד לפטירתו בשנת תקל"ב (1772) כבר אפשר היה לומר בבירור כי הוא המנהיג ההגמוני של תנועה חסידית. התגבשותה של שכבת העילית, ובמיוחד העמדתו של אדם אחד בראש הפירמידה, היא אחד הגורמים העיקריים המצדיקים את ראייתה של החסידות כתנועה מגובשת כבר בשלב זה.
המאמר מבקש להוכיח עמדה זו במתודה המתחילה את הדיון מתוך חומרים ראשוניים, ומהם יוצאת אל עדויות וסיפורים. החומרים הראשוניים (או 'הנתונים הקשיחים') הם בראש ובראשונה ששה מסמכים – חמשה מכתבים והסכמה אחת - שעליהם חתום המגיד ממזריטש עצמו, ועוד מסמכים אחרים, כתובים בידי אישים מסביבתו, העשויים לשפוך אור חדש על פעילותו ועל מעמדו בתקופה הנדונה ולסייע לבנות לראשונה תיאור שיטתי, שלב אחר שלב, של 12 השנים הקריטיות שלאחר פטירת הבעש"ט.
מניתוח המקורות הללו עולה כי ההתפתחות הנדונה הייתה שילוב של תהליכים מלמטה ומלמעלה: מלמטה - התגבשות שכבת תלמידים גדולה סביב המגיד, יציאתם של תלמידים אלה למרחב לשם הפצת בשורת החסידות תחת חסות רבם ובעידודו, קבלת סמכות המגיד בידי תלמידי הבעש"ט האחרים, והכרתם של תלמידי המגיד בכך שסמכות רבם מחייבת אותם גם לאחר שהם עצמם כבר הקימו בסיסי כח משלהם. מלמעלה – כל אותם מהלכים שהוביל המגיד עצמו בנחישות, באסרטיביות, ולעתים אף במידה של כוחנות: שליחת תלמידיו להפצת החסידות, לעתים תוך מודעות למחלוקות שהם עלולים להיגרר אליהן, נטילת ההכרעה בסכסוכים מקומיים מעל לראשיהם של רבנים ודיינים ולעתים מאמץ גלוי להשיג שליטה במקום שיש בו מנהיגות מתחרה בפועל או בכח. רק לאחר מהלכים אלה, בחמש השנים האחרונות לחייו כבר יכול היה המגיד להיחשב למנהיגה ההגמוני של התנועה החסידית.
כתיבת ההיסטוריה מעולם לא הייתה נקייה משיקולים אידיאולוגיים וערכיים. ההיסטוריה לא נדונה כתיאור של העבר גרידא, אלא כאוסף תכנים שיש להם השפעה על החיים בהווה ואולי גם בעתיד. מאפיין זה נכון לא רק לכתיבת ספרי היסטוריה, אלא גם לאופן שבו מתארים פוסקי ההלכה מאורעות מכוננים בעבר היהודי. המאמר מבקש לראות כיצד התמודד עם מאורעות אלה ר' ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים (1933-1839), בספרו משנה ברורה. נבחנים בו ארבעה מקורות העוסקים בארבעה מאורעות: מלחמת החשמונאים, כפי שהיא נזכרת בהלכות חנוכה; מרד בר כוכבא וחורבן ביתר, כפי שהוא נזכר בהלכות תשעה באב; רצח גדליהו בן אחיקם כפי שהוא נזכר בהלכות תעניות; וגזירת המן, כפי שהיא נזכרת בהלכות תענית אסתר. הרמב"ם כתב במשנה תורה את רקעם ההיסטורי של המאורעות הללו, ר' יוסף קארו השמיטם מן השולחן ערוך, ור' אברהם דאנציג שב והעלה אותם, בשינויים אחדים מלשונו של הרמב"ם, בספרו הפופולרי 'חיי אדם'. החפץ חיים הולך בעקבות הרמב"ם וה'חיי אדם', אך השוואה בין הניסוחים מאלפת: הרמב"ם אינו מהסס לשלב בדבריו תיאורים שעלולים להיות 'בעייתיים' מבחינת המסר החינוכי שלהם, ה'חיי אדם' מרכך אותם מעט ואילו החפץ חיים מעדיף דרך קבע להשמיט מן התיאורים הללו את המרכיבים ה'בעייתים' ולהדגיש אחרים, שיש בהם מסר חינוכי חזק יותר עבור קהל קוראיו. השיקול החינוכי משפיע אצלו אפוא לא רק על אופן הכרעת ההלכה, אלא גם על אופן ניסוחם של החלקים הלא-הלכתיים בחיבורו.
השלב השני של המאבק (1777-1765) התקיים לאחר שכבר נפטרו רבים ממוביליו. בראש מתנגדיו של ר' משולם ניצב כעת ר' יעקב יוסף מאוסטרהא, המכונה רב ייב"י, מתלמידי המגיד ממזריטש. עקב המאבקים והחובות נאלץ ר' משולם לעזוב את העיר ונפטר בטרם שב אליה. את כס הרבנות של העיר תפס עתה (1777) ר' מאיר מרגליות, תלמיד-חבר של הבעש"ט.
פרשה זו, מלבד העניין שיש בה מצד עצמה, מאירה מחדש את חוג הבעש"ט כקבוצה חזקה, בעלת תווי זהות מוגדרים, שבשעת הצורך הצליחה לתפקד כקבוצת-לחץ פוליטית רבת עוצמה, ושלא היססה לנהל מאבק קהילתי שנמשך עשרות שנים. אנשיה גילו סולידריות פנימית איתנה, כושר עמידה גבוה ואף יכולת לגייס תמיכה ממקומות שונים, ולעיתים מפתיעים. הבעש"ט התגלה כאן לא רק כמנהיגו של חוג זה, אלא אף כמי העמיד דגם חדש של מנהיגות וכמי שנתפס כסיכון מצד ההנהגה הרבנית ואליטת תלמידי החכמים. הוא פעל לא רק כ'בעל שם' אלא כבעל בשורה חדשה בעבודת ה'. אף אם חוג הבעש"ט עדיין לא היה גדול דיו כדי להיקרא תנועה, דומה כי משקיף חד עין שעקב אחר פולמוס אוסטרהא מקרוב יכול היה להעלות בדעתו את האפשרות שהחוג החזק הזה יהפוך לתנועה כבר בעתיד הקרוב.
THE OSTROH CONFLICT AND THE CIRCLE OF THE BA’AL SHEM TOV: A “DRESS REHEARSAL” OF THE CONFLICT BETWEEN HASIDIM AND MISNAGDIM?
by Benjamin Brown
Between 1745 and 1777, the Jewish community of Ostroh (Ostróg, Остро́г) was riven by a bitter, protracted conflict that had two major phases.
The first phase, spanning two decades (1745–1765), was sparked by a struggle over the post of town rabbi. The chief rabbi, R. David Heilperin, a disciple of R. Israel Ba’al Shem Tov (the Besht), was de facto deposed and R. Meshullam Ashkenazi, the younger brother of R. Jacob Emden, was appointed in his stead. Warring camps developed, one of which was actively reinforced by the Besht and his circle. In the midst of the strife, there was even an attempt, of unclear success, to excommunicate the Besht.
The second phase played out between 1765 and 1777, after leaders on both sides had died. R. Meshullam’s chief antagonist was now R. Jacob Joseph of Ostroh, a disciple of R. Dov Ber, the Maggid of Mezeritch. Due to the conflict and his own debts, R. Meshullam was eventually forced out of the city, never to return. A few months after His death in January 1777, R. Meir Margaliot, a familiar personality and a disciple of the Besht, was nominated for the post.
This episode, as interesting as it is in its own right, sheds new light on the Besht’s circle and on the Besht himself. Based on the historical analysis of the conflict, the Besht’s circle turns out to have been a formidable group with a well-marked identity. When necessary, its members could apply intense political pressure and were prepared to wage a lengthy war to look out for their own. They exhibited shoulder-to-shoulder solidarity, exceptional stamina, and a knack for garnering support from diverse and sometimes unexpected quarters. The Besht not only led this circle but established a new model of leadership; consequently, he was considered a menace by the rabbinic leadership and scholarly elite. He was clearly no mere wonderworker (ba’al shem) but the preacher of a new way of serving God. Even if the Besht’s circle was not large enough to be called a movement during this contentious period, a perceptive observer closely following the Ostroh struggle might have been able to predict that it would not be long before this powerful circle picked up enough steam and adherents to become one.
Substitutes for Mysticism: A General Model for the Theological Development of Hasidism in the Nineteenth Century
Abstract
During the 19th century, Hasidism underwent a deep ideological transformation. From a small circle with more or less common mystical ideals, it became a decentralized movement in which various personalities and groups had a range of different religious ideals, the vast majority of which were not mystical. In this article, I would like to present a general thesis claiming that these ideals acted in the Hasidic groups that developed them as “mysticism substitutes”.
The article examines seven samples of 19th century Hasidic ideals. I show how each ideal demonstrates the direct connection between the late ideal and the early-Hasidic mystic value from which it originated and was “transformed”. The concluding chapter explains the phenomenon of mysticism-substitutes as follows: After Hasidism adopted a traditionalist character, it could no longer preserve its original values; however, it also could not discard them altogether. Therefore, the "natural" compromise was to transform them. Once developing into a conservative movement it became entangled in a paradox: the values it inherited were revolutionary, and the shift to traditionalist values required a change, which was, in turn, opposed to conservatism ("the paradox of conservatism"). Hasidism opted for "translating" the old mystic concepts into traditionalist ones, or turning practices that served as a medium for the mystical experience into ends in and of themselves. Hence, the mystic energy was not lost entirely, but rather became "conserved" in new forms that rendered a variety of non-mystic religious challenges.
Is this surprising? Hirschensohn’s progressiveness notwithstanding, the article argues that his elitist sentiments are rooted in three major intellectual trends within modern Judaism: Mitnagdism, Haskalah and Zionism. In the writings of seminal thinkers in each of these movements, we find political elitism and reservations about government “by the people.” Hirschensohn’s personal history positioned him at the confluence of these trends, and so his elitist opinions should be viewed as the outgrowth of these intellectual traditions.
The leaders of the Musar movement, in their impassioned talks and writings, frequently spoke of the struggle against the “evil inclination” in all its forms, yet they rarely discussed what is commonly considered the most powerful head of that hydra: the sexual urge. While these figures never explained their silence, the two letters help us understand it. The first reveals that Salanter considered directing any attention towards the libido—even as part of an attempt to curb or subdue it—as hazardous, because it would only serve to arouse it further. Any nagging “thought” or “torment” ought to be left alone rather than recognized. The second letter does not stray from the bounds of Halakhah one wit, including no aggadic anecdotes or Musar exhortations. Its style of halakhic writing is antiseptically formal and technical, concentrating on the Talmud and later authorities to the exclusion of all else. Salanter’s restraint here, in forgoing all relevant Musar and aggadah, speaks volumes. The conclusion to be drawn, apparently, is that Salanter thought it most prudent to handle the inflaming sexual passion with the gloves of Halakhah rather than with “Musar work,” consisting of introspection, inculcation of Musar teachings, and self-correction.
Presumably, Salanter’s disciples and grand-disciples were unfamiliar with the first letter, as it was only printed in 1959, and even the second letter, published in 1901, was largely forgotten. Nevertheless, they would have observed personally which issues Salanter addressed head-on, circuitously, or not at all, which failings demanded “Musar work” and which stones were better left unturned. Such personal conduct often spoke louder than any words—spoken or written. It seems, then, that without formulating any clear policy about addressing the sex drive, the Musar movement developed a sort of tradition about areas deemed untouchable. A handful of deviations aside, it seems that this tradition was preserved for a number of generations, such that only after World War II, when the Musar movement entered on a new phase, could the sex drive be occasionally, gingerly touched upon in Musar talks.
תנועת המוסר והיצר המיני:
מבט חדש על פי שני מכתבים של ר' ישראל סלנטר
בנימין בראון
תקציר
במרכזו של מאמר זה עומדים שני מכתבים של מייסד תנועת המוסר הליטאית, ר' ישראל סלנטר (1883-1810), העוסקים בעניינים הקשורים לתחום המיני: האחד, משנת תרכ"ט (1869), עוסק במי שמבקש להסתגף כדי לתקן את עוון קרי הלילה, והשני, משנת תרל"ד (1874), עוסק באיסור על ריקודים מעורבים. מכתב זה האחרון, שראה אור בברלין בשנת תרס"א, ידוע במחקר אך עדיין לא זכה לניתוח שיטתי. לעומתו, המכתב הראשון, שראה אור לראשונה בירושלים בשנת תשי"ט, לא נזכר כלל בספרות המחקר ולמעשה נותר עלום.
הוגיה ומנהיגיה של תנועת המוסר עסקו רבות בשיחותיהם ובכתביהם במאבק נגד 'היצר' לסוגיו, אך באופן מתמיה לא עסקו בשיחותיהם ובכתביהם כמעט כלל במה שנחשב תדיר 'היצר' בה"א הידיעה, היצר המיני. הוגי המוסר עצמם אינם מסבירים את שתיקתם, אך שני המכתבים הנזכרים שופכים אור על המניע: המכתב הראשון מלמד כי ר' ישראל ביקש ראה את עצם ההתעסקות ביצר המיני, אפילו במטרה לרסנו או לדכאו, כמהלך בעייתי, משום שהוא עלול לעורר אותו עוד יותר. המכתב השני כתוב כתשובה הלכתית פורמלית, ואף דברי אגדה או מוסר אינם מתלווים לו. ניתן להסיק ממנו כי ר' ישראל סבר שהדרך העיקרית להתמודד עם שאלות הנוגעות ליצר המיני הוא באמצעות עמידה על שורת ההלכה ולא באמצעות 'העבודה המוסרית'. זו האחרונה כוללת בחינה עצמית לאיתור המידה הפסולה, שינון מאמרי מוסר על המידה הפסולה ואימון עצמי עד כדי מצב שבו המידה הפסולה לא תתעורר כלל. המכתב הראשון אומר במפורש כי בכל התחומים שבהם האדם מוטרד מ'רעיון' או 'צער' – מוטב לו להניח אותו ולעסוק בו כמה שפחות; ואילו במכתב השני הוא נוקט בדרך של שתיקה רועמת, כאשר הוא נמנע באופן בולט מכל שילוב של דברי מוסר, אגדה או תוכחה אל תוך הדיון ההלכתי. ר' ישראל נוקט בו סגנון הלכתי טכני, לחלוטין, כמעט יבש, ומתמקד אך ורק בש"ס ובפוסקים.
סביר להניח שתלמידיו ותלמידי תלמידיו של ר' ישראל לא הכירו את האיגרת הראשונה, שנדפסה לראשונה רק בשנת תשי"ט, וגם האיגרת השנייה, שהתפרסמה בתרס"א, הייתה שכוחה במידה רבה. ואולם, הם ידעו היטב על מה רבם נהג לדבר ועל מה לא, באילו תחומים דרש מהם את 'העבודה המוסרית' ובאילו תחומים העדיף להניחה בצד. 'מעשה רב' שכזה לעתים חזק יותר מטקסט כתוב או מהוראה מפורשת. נראה אפוא כי בלא לקבוע עקרונות מדיניות מוצהרים בנושא זה, הלכה והתפתחה בתנועת המוסר כעין מסורת, לפיה בנושא הזה אין עוסקים. למעט חריגים, דומה כי מסורת זו נשמרה לאורך כמה דורות, ורק לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר תנועת המוסר החלה תקופה חדשה בתולדותיה, הפך היצר המיני לנושא העולה לעתים בעדינות בשיחות המוסר.
הערה: במאמר המצ"ב נפלו שיבושי הדפסה קשים. ההגהות ששלחתי לא הוטמעו וזכו להתעלמות מוחלטת. בין השאר, הערת השוליים הראשונה נמחקה, למרות שביקשתי להכניסה, וכמעט כל הערות השוליים המפנות להערות אחרות - מפנות למספר גבוה באחד מן המספר הנכון. מנגד, מישהו התערב בטקסט מבלי שביקשתי ו"תיקן" את המילה הראשונה מ'המעיין ל'המעניין', מילה ההופכת את משפט הפתיחה לחסר הגיון.
את הערת השוליים הראשונה שנמחקה אביא כאן:
תודה לרב יהושע ענבל, לאשתי איריס ולבני אסף על שקראו והעירו הערות מועילות ומאירות עיניים על גירסה ראשונית של המאמר. תודה לד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי, לד"ר אלי פישר ולד"ר עמנואל בלוך על עזרתם הטובה בהפניות הקשורות למאמר.
Legal Realism is usually considered to be an innovation of American legal scholars such as Karl Llewellyn (1893-1962) and Jerome Frank (1889-1957) but was actually formulated about two decades earlier by the Italian social scientist Vilfredo Pareto (1848–1923). In the context of the Halakhah, Hanina Ben Menahem (born 1944) has insisted, more than any other scholar, that Talmudic law is “governed by men, not by rules,” a phrase that is strikingly similar to one of Llewellyn's. Ben Menahem nevertheless rejects attempts to characterize him as a legal realist about the Halakhah. Ostensibly, “instant responsa” strengthen the impression that halakhic decisions are made in the same intuitive and informal way as those rulings, while the formal argumentation of the traditional rulings is only added as cover. One might think that this phenomenon supports the contention that the legal realists’ understanding of law can be applied to the Halakhah, or at least to modern Halakhah, without much qualification. This article concludes, however, that doing so would be misguided and that the indiscriminate application of legal realist theory (that was developed as a model to analyze modern legal systems) to the Halakhah leads to our missing certain unique elements of Jewish religious law. The article therefore offers a refined model of “halakhic realism,” by the means of which we can offer a better interpretive analysis of the boundaries of Halakhah and the process of halakhic decision-making.
The model is exemplified through a particular case study: Isaac Breuer was the grandson of Rabbi Samson Raphael Hirsch, and presented himself as his disciple. However, a critical examination of the opinions of the two regarding the crucial question of Jewish nationalism reveals that their principles were quite different: Hirsch was against Jewish nationalism, Breuer fought for it. Notwithstanding, in the level of supra-principles they the continuity is preserved: Advocating the supra-principle of "Torah In Derekh Eretz, both viewed "Torah" (i.e. the Halakhah) as eternal and immutable and "Derekh Eretz" as the demand to give changing responses to the changing challenges of each time. The change in the principles towards Jewish nationalism entailed, therefore, from the change in the challenges.
This model is found similarly applicable to the opposite change that took place in Hungarian Ultra-Orthodoxy, from warm support of Aliyah to Eretz Yisrael to fierce opposition to it. The supra-principle of building fences against the "New" (i.e. the modern and the moderns) stood behind both of them.
This article presents a third, middle option. There was no Hasidic movement proper at the time of the Besht’s death, but there was a circle of singular individuals who considered the Besht their leader and mentor, some of whom were active in the broader community attracting students and winning adherents. This circle possessed a distinct identity born of a common set of beliefs, ideas, and aspirations, even as it lacked any formal organization. The Maggid did not take the Besht’s place at the head of this circle; he was merely one of its prominent figures. However, after proving himself a figure of authority in several conflicts, especially from 1766 to 1767, he gradually came to be viewed as presiding over an elite within this circle. In the five years before his death, he attained hegemonic leadership of the nascent Hasidic movement. The very fact that an elite band emerged from within the circle, and, especially, that one individual at the top was in charge, serves as one of the main justifications for considering Hasidism a real movement during this period.
This third option is substantiated by my analysis of primary sources as well as secondary reports and stories. The primary sources – the ʻhard dataʼ – comprise six documents (five letters and one approbation) that feature the Maggid’s signature and others that were written by members of his entourage. Together they shed new light on the Maggid’s activity and standing at the time, and allow us to piece together a full chronological account of the twelve critical years after the Besht’s demise.
The analysis of these sources reveals a flurry of concurrent and convergent developments within the emergent movement. It was in that period that the Hasidic ʻcourtʼ was created; the requirement of loyal adherence (hitkashrut) to a single tzaddik was developed; the first conflict between tzaddikim erupted; Hasidism was first described as a ʻsectʼ; and the opposition to it culminated into official bans. Furthermore, in those formative years the Hasidic ʻstructure of powerʼ was shaped: On the one hand, a large group of disciples consolidated around the Maggid, who spread the new Hasidic gospel under the auspices and with the encouragement of their teacher. Even after these disciples had established their own power bases, they recognized that the Maggid’s authority continued to hold sway over them. On the other hand, other students of the Besht also came to accept the Maggid’s authority. During all this, the Maggid acted with determination, assertiveness, and even some force. He dispatched disciples to spread Hasidism, knowing full well that they might become lightning rods in the process. He imposed his own decisions in disputes that properly came under the jurisdiction of local rabbis and religious judges. Occasionally, he would make a bald and bold power grab in the face of existing or potential competition. It was only in the last years of his life that all of these factors combined to grant him recognition as the hegemonic leader of the Hasidic movement.
שתי אסכולות בחקר החסידות, שאפשר לכנותן 'המחקר הישן' ו'המחקר החדש', חלוקות לגבי התקופה שבין פטירת הבעש"ט לבין פטירת המגיד ממזריטש (1772-1760). המחקר הישן טוען כי מייד לאחר פטירת הבעש"ט קיבל המגיד לידיו את הנהגת התנועה שיסד רבו והוביל אותה להישגיה כתנועת המונים. המחקר החדש טוען כי הבעש"ט לא יסד שום תנועה וממילא לא עמד בראשה, ולכן עם פטירתו לא ירש אותו איש (שהרי לא היה מה לרשת), אלא כמה מאלה שנחשבו לתלמידיו שימשו כצדיקים, והמגיד היה רק אחד מהם, ועד יום מותו לא עמד בראש התנועה בכללה.
המאמר מבקש להציג תסריט שלישי: עם פטירת הבעש"ט אכן לא הייתה תנועה חסידית, אך היה חוג של אישים שראו את הבעש"ט כמורה דרכם, וחלקם פעלו בציבור ורכשו תלמידים או מעריצים. חוג זה היה בעל דגשים רעיוניים משלו ותודעת זהות, גם אם נטול ארגון מוסדי. המגיד לא ירש את הנהגתו של חוג זה, והיה רק אחד האישים הבולטים בו. ואולם, לאחר שגילה המגיד ממזריטש מעורבות סמכותית בכמה עימותים, כנראה במיוחד סביב השנים תקכ"ו-תקכ"ז (1767-1766), הוא הלך והסתמן בהדרגה כמי שעומד בראש שכבת העילית של חוג הבעש"ט ומעריציו. עד לפטירתו בשנת תקל"ב (1772) כבר אפשר היה לומר בבירור כי הוא המנהיג ההגמוני של תנועה חסידית. התגבשותה של שכבת העילית, ובמיוחד העמדתו של אדם אחד בראש הפירמידה, היא אחד הגורמים העיקריים המצדיקים את ראייתה של החסידות כתנועה מגובשת כבר בשלב זה.
המאמר מבקש להוכיח עמדה זו במתודה המתחילה את הדיון מתוך חומרים ראשוניים, ומהם יוצאת אל עדויות וסיפורים. החומרים הראשוניים (או 'הנתונים הקשיחים') הם בראש ובראשונה ששה מסמכים – חמשה מכתבים והסכמה אחת - שעליהם חתום המגיד ממזריטש עצמו, ועוד מסמכים אחרים, כתובים בידי אישים מסביבתו, העשויים לשפוך אור חדש על פעילותו ועל מעמדו בתקופה הנדונה ולסייע לבנות לראשונה תיאור שיטתי, שלב אחר שלב, של 12 השנים הקריטיות שלאחר פטירת הבעש"ט.
מניתוח המקורות הללו עולה כי ההתפתחות הנדונה הייתה שילוב של תהליכים מלמטה ומלמעלה: מלמטה - התגבשות שכבת תלמידים גדולה סביב המגיד, יציאתם של תלמידים אלה למרחב לשם הפצת בשורת החסידות תחת חסות רבם ובעידודו, קבלת סמכות המגיד בידי תלמידי הבעש"ט האחרים, והכרתם של תלמידי המגיד בכך שסמכות רבם מחייבת אותם גם לאחר שהם עצמם כבר הקימו בסיסי כח משלהם. מלמעלה – כל אותם מהלכים שהוביל המגיד עצמו בנחישות, באסרטיביות, ולעתים אף במידה של כוחנות: שליחת תלמידיו להפצת החסידות, לעתים תוך מודעות למחלוקות שהם עלולים להיגרר אליהן, נטילת ההכרעה בסכסוכים מקומיים מעל לראשיהם של רבנים ודיינים ולעתים מאמץ גלוי להשיג שליטה במקום שיש בו מנהיגות מתחרה בפועל או בכח. רק לאחר מהלכים אלה, בחמש השנים האחרונות לחייו כבר יכול היה המגיד להיחשב למנהיגה ההגמוני של התנועה החסידית.
כתיבת ההיסטוריה מעולם לא הייתה נקייה משיקולים אידיאולוגיים וערכיים. ההיסטוריה לא נדונה כתיאור של העבר גרידא, אלא כאוסף תכנים שיש להם השפעה על החיים בהווה ואולי גם בעתיד. מאפיין זה נכון לא רק לכתיבת ספרי היסטוריה, אלא גם לאופן שבו מתארים פוסקי ההלכה מאורעות מכוננים בעבר היהודי. המאמר מבקש לראות כיצד התמודד עם מאורעות אלה ר' ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים (1933-1839), בספרו משנה ברורה. נבחנים בו ארבעה מקורות העוסקים בארבעה מאורעות: מלחמת החשמונאים, כפי שהיא נזכרת בהלכות חנוכה; מרד בר כוכבא וחורבן ביתר, כפי שהוא נזכר בהלכות תשעה באב; רצח גדליהו בן אחיקם כפי שהוא נזכר בהלכות תעניות; וגזירת המן, כפי שהיא נזכרת בהלכות תענית אסתר. הרמב"ם כתב במשנה תורה את רקעם ההיסטורי של המאורעות הללו, ר' יוסף קארו השמיטם מן השולחן ערוך, ור' אברהם דאנציג שב והעלה אותם, בשינויים אחדים מלשונו של הרמב"ם, בספרו הפופולרי 'חיי אדם'. החפץ חיים הולך בעקבות הרמב"ם וה'חיי אדם', אך השוואה בין הניסוחים מאלפת: הרמב"ם אינו מהסס לשלב בדבריו תיאורים שעלולים להיות 'בעייתיים' מבחינת המסר החינוכי שלהם, ה'חיי אדם' מרכך אותם מעט ואילו החפץ חיים מעדיף דרך קבע להשמיט מן התיאורים הללו את המרכיבים ה'בעייתים' ולהדגיש אחרים, שיש בהם מסר חינוכי חזק יותר עבור קהל קוראיו. השיקול החינוכי משפיע אצלו אפוא לא רק על אופן הכרעת ההלכה, אלא גם על אופן ניסוחם של החלקים הלא-הלכתיים בחיבורו.
השלב השני של המאבק (1777-1765) התקיים לאחר שכבר נפטרו רבים ממוביליו. בראש מתנגדיו של ר' משולם ניצב כעת ר' יעקב יוסף מאוסטרהא, המכונה רב ייב"י, מתלמידי המגיד ממזריטש. עקב המאבקים והחובות נאלץ ר' משולם לעזוב את העיר ונפטר בטרם שב אליה. את כס הרבנות של העיר תפס עתה (1777) ר' מאיר מרגליות, תלמיד-חבר של הבעש"ט.
פרשה זו, מלבד העניין שיש בה מצד עצמה, מאירה מחדש את חוג הבעש"ט כקבוצה חזקה, בעלת תווי זהות מוגדרים, שבשעת הצורך הצליחה לתפקד כקבוצת-לחץ פוליטית רבת עוצמה, ושלא היססה לנהל מאבק קהילתי שנמשך עשרות שנים. אנשיה גילו סולידריות פנימית איתנה, כושר עמידה גבוה ואף יכולת לגייס תמיכה ממקומות שונים, ולעיתים מפתיעים. הבעש"ט התגלה כאן לא רק כמנהיגו של חוג זה, אלא אף כמי העמיד דגם חדש של מנהיגות וכמי שנתפס כסיכון מצד ההנהגה הרבנית ואליטת תלמידי החכמים. הוא פעל לא רק כ'בעל שם' אלא כבעל בשורה חדשה בעבודת ה'. אף אם חוג הבעש"ט עדיין לא היה גדול דיו כדי להיקרא תנועה, דומה כי משקיף חד עין שעקב אחר פולמוס אוסטרהא מקרוב יכול היה להעלות בדעתו את האפשרות שהחוג החזק הזה יהפוך לתנועה כבר בעתיד הקרוב.
THE OSTROH CONFLICT AND THE CIRCLE OF THE BA’AL SHEM TOV: A “DRESS REHEARSAL” OF THE CONFLICT BETWEEN HASIDIM AND MISNAGDIM?
by Benjamin Brown
Between 1745 and 1777, the Jewish community of Ostroh (Ostróg, Остро́г) was riven by a bitter, protracted conflict that had two major phases.
The first phase, spanning two decades (1745–1765), was sparked by a struggle over the post of town rabbi. The chief rabbi, R. David Heilperin, a disciple of R. Israel Ba’al Shem Tov (the Besht), was de facto deposed and R. Meshullam Ashkenazi, the younger brother of R. Jacob Emden, was appointed in his stead. Warring camps developed, one of which was actively reinforced by the Besht and his circle. In the midst of the strife, there was even an attempt, of unclear success, to excommunicate the Besht.
The second phase played out between 1765 and 1777, after leaders on both sides had died. R. Meshullam’s chief antagonist was now R. Jacob Joseph of Ostroh, a disciple of R. Dov Ber, the Maggid of Mezeritch. Due to the conflict and his own debts, R. Meshullam was eventually forced out of the city, never to return. A few months after His death in January 1777, R. Meir Margaliot, a familiar personality and a disciple of the Besht, was nominated for the post.
This episode, as interesting as it is in its own right, sheds new light on the Besht’s circle and on the Besht himself. Based on the historical analysis of the conflict, the Besht’s circle turns out to have been a formidable group with a well-marked identity. When necessary, its members could apply intense political pressure and were prepared to wage a lengthy war to look out for their own. They exhibited shoulder-to-shoulder solidarity, exceptional stamina, and a knack for garnering support from diverse and sometimes unexpected quarters. The Besht not only led this circle but established a new model of leadership; consequently, he was considered a menace by the rabbinic leadership and scholarly elite. He was clearly no mere wonderworker (ba’al shem) but the preacher of a new way of serving God. Even if the Besht’s circle was not large enough to be called a movement during this contentious period, a perceptive observer closely following the Ostroh struggle might have been able to predict that it would not be long before this powerful circle picked up enough steam and adherents to become one.
Religious, Ethnic, and National Identity" (Belgrade, June 28-30, 2022)
The Hebrew version was published by the Mida website:
https://mida.org.il/2019/04/27/%D7%A8%D7%A7-%D7%94%D7%9B%D7%A8%D7%94-%D7%A2%D7%A8%D7%91%D7%99%D7%AA-%D7%91%D7%99%D7%A9%D7%A8%D7%90%D7%9C-%D7%9B%D7%9E%D7%93%D7%99%D7%A0%D7%94-%D7%99%D7%94%D7%95%D7%93%D7%99%D7%AA-%D7%AA%D7%95%D7%9B/
בעשורים האחרונים עוברת החברה החרדית תמורות ניכרות בכמה היבטים מכריעים: גברים חרדים רבים יותר יוצאים לעבודה, החינוך החרדי הולך ומתגוון ובשוליו מתרחבים דגמים פתוחים יותר, התקשורת החרדית נעשית פתוחה יורת אך עדיין כפופה למנגנוני לחץ לא מעטים, האשה החרדית מודעת יותר למקומה בביסוס הסדר החברתי הקיים, בעיית האפלייה העדתית צפה ועולה בחריפות, החוזרים בתשובה הולכים ותופסים את מקומם כמגזר עצמאי-למחצה במרקם הקבוצות של היהדות החרדית, החוזרים בשאלה הולכים ומתרבים, וכך גם הנוער הנושר המקרב לא אחת לעבריינות וההתיישבות החרדית בפריפריה הפכה למנוף התפתחות באיזורים חדשים אך לעתים גם למוקד מתיחות. במקביל ישנן גם תמורות ביצירה החרדית: גוונים חדשים בלמדנות ההלכתית ובעיקר בפסיקה ההלכתית ויריעה הולכת ומתרחבת של ספרי הגות ומחשבה מוסיפים תוצרים חדשים לארון הספרים היהודי התורני. כדרכה של חברה שמרנית, אף אחת מן התמורות הללו אינה נעשית במהירות, ובוודאי לא בתנופת התלהבות מהפכנית. החרדים משתנים רק 'בידעבד', כשאין ברירה, ומי ששואף לשינויים 'לכתחילה', מתוך עמדה אידיאולוגית, בדרך כלל נפלט ממעגל הלגיטימיות, או לכל הפחות נעשה חשוד. אולם גם הם משתנים, כי אחרת אי אפשר.
השינויים הללו אינם נוגעים רק 'להם'. ככל שהיהדות החרדית מתחזקת מבחינה מספרית, חברתית ופוליטית כך השינויים המתרחשים 'אצלם' נוגעים לכולנו. את השינויים הללו יש לראות מצד אחד במבט מפרק, הבוחן כל חתך בפני עצמו, אך מצד שני גם במבט מרוכז, המלכד את כל החתכים לתמונה שלמה. את זאת מבקש הספר הנוכחי להשיג. לאחר שהספר 'מדריך לחברה החרדית' הציג את הגוונים הקבוצתיים ואת ההשקפות השונות שביהדות החרדית בניגוד לדימוי השחור-האחיד שלה, ספר זה מציג את הדינמיות המאפיינת חברה זו בניגוד לדימוי הקפוא והמאובן שלה. גם הוא, כקודמו, כתוב במתודה אקדמית, המבססת את הטענות על נתונים, אך מנוסח בשפה קולחת ושווה לכל נפש, ללא צורך בידע מחקרי קודם.
כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים הוא מחקר רחב יריעה ראשון על חסידות זו. אף שהאדמו"רים עומדים במרכז הדיון, הספר מאיר גם את דמויותיהן של הנפשות הפועלות מסביבם: נשותיהם, בני משפחתם, פעילים והעסקנים. הספר משלב עיון מחקרי ותיאור סיפורי ומציג ניתוח מעמיק של אמונות וערכים לצד התנהגויות אנושיות, אישיות וחברתיות. עלילתה של חסידות קרלין ראשיתה במאה השמונה עשרה ואחריתה בימינו אלה, תחילת המאה העשרים ואחת.
כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים הוא מחקר רחב יריעה ראשון על חסידות זו. אף שהאדמו"רים עומדים במרכז הדיון, הספר מאיר גם את דמויותיהן של הנפשות הפועלות מסביבם: נשותיהם, בני משפחתם, פעילים והעסקנים. הספר משלב עיון מחקרי ותיאור סיפורי ומציג ניתוח מעמיק של אמונות וערכים לצד התנהגויות אנושיות, אישיות וחברתיות. עלילתה של חסידות קרלין ראשיתה במאה השמונה עשרה ואחריתה בימינו אלה, תחילת המאה העשרים ואחת.
https://www.ubiquitypress.com/site/books/10.5334/bbh/
Why do we think differently from one another? Why do religious people adhere to their faith even against reason, whilst atheist thinkers label it "nonsense"? Why do some judges turn more to moral values and others less? Why do we attach different meanings to the same words? These questions can be tackled on psychological or sociological levels, but we can also analyze the subjects on the epistemological level. That is the purpose of this book.
Thoughts and Ways of Thinking offers Source Theory as a single explanation for epistemic processes and their religious, legal and linguistic derivatives. The idea is simple: our senses, our understanding, our memory, the testimonies that we trust and many other objects transmit data to us and so shape our beliefs. In this function they serve as our truth sources. Different beliefs stem from different sources or different hierarchies between same sources. This notion is formalized here through Source Calculus, and, after balancing its relativistic consequences by adding pragmatic constraints, it is applied to the philosophies of religion, law and language. With this unified theory, old doubts are framed in new perspectives, and some of them even find their solution.
היהדות החרדית הולכת וכובשת לעצמה מקום ונוכחות בחברה הישראלית. מקהילה קטנה שנתפסה
ככת ורק מעטים התעניינו בה היא נהייתה אחת הקהילות המסוקרות והמסקרנות ביותר בארץ. ההצדקות לכך ברורות: קצב הגידול של הקבוצה מדהים; השונות שבין אורחות חייה ובין המקובל על הרוב הישראלי גדולה ביותר; ההשפעה שלה על המרחב הציבורי ועל הפוליטיקה הישראלית בולטת מאוד; ומערכת היחסים שבינה ובין הרוב הישראלי הלא חרדי מתאפיינת אפוא בקשיים ניכרים. ואולם בתוך מבול החומרים האקטואליים מחבר ספר זה מבקש להציג את העולם החרדי בחתכי רוחב ועומק. הוא מציג את ״מפת״ היהדות החרדית לסיעותיה השונות — חסידים, ליטאים וספרדים - ועוסק ביחסה של החברה החרדית לסוגיות רעיוניות מרכזיות הנוגעות לחיי כולנו: למדינה, לדמוקרטיה הישראלית ולגיוס לצבא. בכל אחד מן הפרקים הוא סוקר בקצרה את שורשיה ההיסטוריים של הקהילה הנדונה ומגיע עד ימינו, תוך כדי הבחנה בין הגוונים השונים שיש בתוך היהדות החרדית עצמה בעניינים שונים.
הספר כתוב מתוך גישה ביקורתית — אך מכבדת. המחבר מבקש לשלול את דימוי החרדים כגוש אחיד וסגור ולהראות שיש בו גוונים ואף מצביע על הגורמים השונים שמתוכם נוצרו גוונים אלה, בין הרוחניים ובין הארציים. המחבר מבסס את טענותיו על נתונים ועל מחקרים מעמיקים, ועם זאת ספרו מנוסח בשפה קולחת ושווה לכל נפש, שאינה מחייבת את קוראיו בידע מחקרי קודם. הוא מבקש לתת תמונה מקיפה, יסודית ומועילה.
לעמוד הספר באתר הוצאת עם עובד:
http://www.am-oved.co.il/%D7%9E%D7%93%D7%A8%D7%99%D7%9A_%D7%9C%D7%97%D7%91%D7%A8%D7%94_%D7%94%D7%97%D7%A8%D7%93%D7%99%D7%AA
לגירסה דיגיטלית ללא תשלום באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה:
https://www.idi.org.il/books/17580
מבוסס על סדרת הרצאות שניתנה בגלי צה"ל:
https://he.player.fm/series/series-1869379
The Gdoilim - Leaders Who Shaped Haredi Jewry
Currently available only at Magnes Press:
http://www.magnes-press.com/
העסקנים החרדים מקבלים את הוראותיהם; התקשורת החרדית מפארת אותם; האינטרנט החרדי מלא בתמונותיהם. החרדים קוראים להם 'גדולי ישראל' או בקיצור ה'גדולים'. מיהם אישים אלה, מנהיגיו הרוחניים של הציבור החרדי לדורותיו, שהפכו לסמלים האנושיים שלו? מה היה פועלם ומה סוד כוחם?
בספר הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל חברו יחדיו רבים מטובי חוקריה של היהדות האורתודוקסית כדי לפרוש לראשונה לפני הקורא את ה'פנתאון' של היהדות החרדית מראשית המאה התשע עשרה ועד אתמול. גדולי הרבנים והאדמו"רים של מזרח אירופה, של ארץ ישראל, של ארצות הברית ושל מדינת ישראל – מן החתם סופר ועד הרב עובדיה יוסף - זוכים לניתוח מחקרי רב צדדי המקיף את תולדות חייהם, יצירתם התורנית ופועלם הציבורי. אישים שנדונו עד עתה בעיקר בספרי שבחים ובסיפורי צדיקים מוצגים לראשונה תחת קורת גג אחת בניתוחים היסטוריים שיטתיים, המציגים אותם על רקע זמנם, מקומם וקהלם, אך גם מבקשים לעמוד על התכונות האישיות החד-פעמיות שהעמידו אותם בפסגת ההנהגה הרוחנית ועשו אותם לדמויות מופת.
קובץ הגדולים נכתב לכבודו ובהשראתו של פרופ' מנחם פרידמן, חלוץ מחקר החברה החרדית בישראל, שכתב ספרים ומאמרין רבים בנושא. עורכי הקובץ נמנים עם חוקרי היהדות החרדית. פרופ' בנימין בראון עוסק במחקר ההלכה, ההגות וההיסטוריה של היהדות החרדית ונמנה עם סגל החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. ד"ר נסים ליאון הוא סוציולוג החוקר את הזרם החרדי-מזרחי ונמנה עם סגל המחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
ערב עיון במכון ון ליר, יום רביעי, ט' באייר תשפ"ד, 17 באפריל 2024, בשעה 19:00
בהשתתפות
יו"ר ודובר: ד"ר ראיף זריק, הקריה האקדמית אונו; מכללת תל-אביב יפו; מכון ון ליר בירושלים
פרופ' נטע זיו, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב
פרופ' ברק מדינה, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים
פרופ׳ בנימין בראון, החוג למחשבת ישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים; המכון הישראלי לדמוקרטיה
קישור לדף האירוע באתר מכון ון ליר:
https://www.vanleer.org.il/%D7%90%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%A2%D7%99%D7%9D/%D7%91%D7%9E%D7%9B%D7%95%D7%9F-%D7%95%D7%9E%D7%A7%D7%95%D7%95%D7%9F-%D7%91%D7%99%D7%9E%D7%AA-%D7%95%D7%9F-%D7%9C%D7%99%D7%A8-%D7%9C%D7%93%D7%99%D7%95%D7%9F-%D7%91%D7%99%D7%98%D7%95%D7%99-%D7%95/
https://www.youtube.com/watch?v=Dp7jc8cn8YI
http://www.igk-religioese-kulturen.uni-muenchen.de/veranstaltungen/sommersemester_2017/kolloq_sommersemester_17/index.html
סקירת ביקורת על ספרו של מנחם קרן-קרץ, הקנאי – הרבי מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים, מרכז זלמן שזר תשפ"א.
גישה מקוונת:
https://www.panas.org.il/post/%D7%94%D7%90%D7%99%D7%A9-%D7%A2%D7%9C-%D7%A7%D7%A6%D7%94-%D7%94%D7%A7%D7%A9%D7%AA-%D7%97%D7%99%D7%99%D7%95-%D7%95%D7%9E%D7%90%D7%91%D7%A7%D7%99%D7%95-%D7%A9%D7%9C-%D7%94%D7%A8%D7%91%D7%99-%D7%9E%D7%A1%D7%90%D7%98%D7%9E%D7%A8
Zoom link:
https://columbiauniversity.zoom.us/j/93489274793?pwd=dlFMYVJYTFRRNzRQVUk4dWZkMDN3dz09
Meeting ID: 934 8927 4793
Passcode: 482228
https://huji.zoom.us/j/96130657972?pwd=UmxjRCtHNE96RHRpQkhCT2VSMndJUT09
Meeting ID: 984 8847 5454
Password: 1k15a2
אמונה לנוכח מגפה: החרדים בקורונה כמקרה מבחן עכשווי - הרצאה בסמינר המחלקתי של החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת סידרת "סביבה ובריאות", 17 ביוני 2020
ההרצאה תדון בשאלת היחס האמוני למגפות, הן מצד תפיסת ההשגחה הן מצד היחס לאמונת חכמים, ותשווה ביון תגובת החרדים למשבר הקורונה לבין תגובתם למשבר השואה
Between 1745 and 1777, the Jewish community of Ostroh was riven by a bitter, protracted conflict that had two major phases.
The first phase, spanning two decades (1745–1765), was sparked by a struggle over the post of town rabbi. The chief rabbi, R. David Heilperin, a disciple of the Besht, was de facto deposed and R. Meshullam Ashkenazi, the younger brother of R. Jacob Emden, was appointed in his stead. Warring camps developed, one of which was actively reinforced by the Besht and his circle. In the midst of the strife, there was even an attempt, probably unsuccessful, to excommunicate the Besht.
The second phase played out between 1765 and 1777, after leaders on both sides had died. R. Meshullam’s chief antagonist was now R. Jacob Joseph of Ostroh, a disciple of R. Dov Ber, the Maggid of Mezeritch. Due to the conflict and his own debts, R. Meshullam was eventually forced out of the city, never to return. A few months after His death in January 1777, R. Meir Margaliot, a familiar personality and a disciple of the Besht, was nominated for the post.
This episode, as interesting as it is in its own right, may teach us something on the Besht’s circle and on the Besht himself. Based on the historical analysis of the conflict, the Besht’s circle turns out to have been a formidable group with a well-marked identity. When necessary, its members could apply intense political pressure and were prepared to wage a lengthy war to look out for their own. They exhibited shoulder-to-shoulder solidarity, exceptional stamina, and a knack for garnering support from diverse and sometimes unexpected quarters. The Besht not only led this circle but established a new model of leadership; consequently, he was considered a menace by the rabbinic leadership and scholarly elite. He was clearly no mere wonderworker (ba’al shem) but the preacher of a new way of serving God. Even if the Besht’s circle was not large enough to be called a movement during this contentious period, a perceptive observer closely following the Ostroh struggle might have been able to predict that it would not be long before this powerful circle picked up enough steam and adherents to become one.