Ager Tarraconensis
Marta Prevosti i Josep Guitart i Duran
(directors científics / Scientific Directors)
Volum 3
Ager Tarraconensis 3
Les inscripcions romanes (irat)
The Roman Inscriptions
Diana Gorostidi Pi
Amb una col·laboració de
Piero Berni Millet
English translations of Introductory Studies
16
Institut d’Estudis Catalans
Institut Català d’Arqueologia Clàssica
Tarragona, 2010
Biblioteca de Catalunya - Dades CIP
Ager Tarraconensis. – (Documenta ; 16)
Bibliografia. – Conté: 1. Aspectes històrics i marc natural -- 2. El poblament -- 3. Les inscripcions romanes (IRAT).
– Text en català, alguns capítols també en anglès
ISBN 9788493773434 (o.c.)
I. Prevosti, Marta, dir. II. Guitart i Duran, Josep, 1946- dir. III. Gorostidi, Diana IV. Institut d’Estudis Catalans V.
Institut Català d’Arqueologia Clàssica VI. Col·lecció: Documenta (Institut Català d’Arqueologia Clàssica) ; 16
1. Arqueologia del paisatge – Catalunya – Camp de Tarragona 2. Excavacions arqueològiques – Catalunya – Camp
de Tarragona 3. Camp de Tarragona (Catalunya) – Arqueologia romana
904(467.14)
Aquest treball ha estat realitzat gràcies a un contracte de recerca dins del “Projecte Ager Tarraconensis” i posteriorment en el
marc d’un contracte del subprograma Juan de la Cierva del Ministeri de Ciència i Innovació.
Ager Tarraconensis és un projecte de l’Institut Català d’Arqueologia Clàssica i l’Institut d’Estudis Catalans, amb el finançament d’Acesa-Abertis. El projecte s’emmarca dins la línia de recerca de l’ICAC «Arqueologia del paisatge, poblament i territori» i del projecte Forma Orbis Romani de l’Institut d’Estudis Catalans, promogut per la Unió Acadèmica Internacional.
Aquesta recerca també s’ha inserit en el marc del projecte del Ministeri de Ciència i Innovació HAR2009-10752: «Interacció
i articulació urbs-territorium en el conventus Tarraconensis».
© d’aquesta edició, Institut d’Estudis Catalans i Institut Català d’Arqueologia Clàssica (ICAC)
Institut Català d’Arqueologia Clàssica
Plaça d’en Rovellat, s/n, 43003 Tarragona
Telèfon 977 24 91 33 - fax 977 22 44 01
info@icac.net - www.icac.net
© del text, els autors
© de les fotografies i il·lustracions, els autors, llevat que s’indiqui el contrari
bbaw: Berlin-Brandenburgische Akademie der Wissenschaften
immr: Institut Municipal de Museus de Reus
mac: Museu d’Arqueologia de Catalunya
mht: Museu d’Història de la Ciutat de Tarragona
mnat: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona
rsat: Reial Societat Arqueològica Tarraconense
vinseum: Vinseum - Museu de les Cultures del Vi de Catalunya (Vilafranca del Penedès)
© de la fotografia de la coberta, Arxiu mnat / G. Jové
© de la traducció a l’anglès, Paul Turner
Primera edició: octubre del 2010
Coordinació editorial: Publicacions de l’ICAC
Correcció: Ramon Vidal Muntané
Disseny de la col·lecció: Dièdric
Coberta: Píxel Sònic Estudi
Fotografia de la coberta: inscripció funerària de la necròpolis del Mas Sardà (la Pobla de Mafumet, Tarragonès)
Maquetació i impressió: Indústries Gràfiques Gabriel Gibert
Dipòsit Legal: T-1507-2010
ISBN de l’obra completa: 978-84-937734-3-4
ISBN del volum 3: 978-84-937734-6-5
Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només es pot fer tenint l’autorització dels seus titulars, amb les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (Centre Espanyol de Drets Reprogràfics,
www.cedro.org) si heu de fotocopiar o escanejar fragments d’aquesta obra.
Taula general de l’obra
AGER TARRACONENSIS
Volum 1. Aspectes històrics i marc natural
1. Plantejament i precedents del treball
2. La ciutat de Tarraco, entre nucli urbà i territori
3. El paisatge de l’ager Tarraconensis
4. Les centuriacions de l’ager Tarraconensis: organització i concepcions de l’espai
5. El marc natural
Volum 2. El poblament
1. Metodologia de l’estudi del poblament
2. Les prospeccions extensives
3. Les prospeccions intensives
4. Els materials arqueològics de les col·leccions
5. Estudi dels materials
6. El poblament
7. Els recursos econòmics
8. Treballs de camp centrats en jaciments
Volum 3. Les inscripcions romanes
1. La documentació epigràfica
2. Epigrafia i societat de l’ager Tarraconensis. Monuments i reflex social. Propietaris de fundi
al territori: identificació a partir de l’epigrafia. Prosopografia i societat al territori. Taula si
nòptica.
3. Catàleg epigràfic. Conté epigrafia sobre amphorae, tegulae, imbrex i dolia a l’àrea occidental
del Camp de Tarragona
4. Índexs analítics
Volum 4. La vil·la romana dels Antigons
1. Anàlisi d’una antiga excavació de salvament
2. El nimfeu dels Antigons en el panorama de les fonts decoratives de les vil·les de l’àrea catalana
3. Els elements escultòrics
4. Les ceràmiques
5. Vida quotidiana a la vil·la: els grafits sobre instrumentum
6. Les troballes monetàries
7. Altres materials
8. Conclusions
Volum 5. Actes del simposi. L’ager Tarraconensis. Paisatge, poblament, cultura material i història
Volum 6. Catàleg de jaciments, conclusions i índexs
Projecte Ager Tarraconensis
Directors científics
Marta Prevosti i Monclús (ICAC)
Josep Guitart i Duran (UAB i ICAC)
Autors
Josep Abela Montoya (ICAC)
Ethel Allué Martí (IPHES)
Aureli Àlvarez Pérez (UAB i ICAC)
Piero Berni Millet (ICAC)
Loïc Buffat (investigador associat al CNRS-UMR
5140, Lattes-Montpeller)
Iban Cabrelles Albareda
Victòria Cantarellas Sancho (ICAC)
Cèsar Carreras i Monfort (UOC i ICAC)
Raquel Daza Brunet (UAB)
Ana Domènech de la Torre (ICAC)
J. Ignacio Fiz Fernández (URV i ICAC)
Marta Fontanals Torroja (IPHES)
Rob Fry (Universitat de Southampton i Escola Britànica de Roma)
Ana Garrido Elena (ICAC)
Pere Gebellí Borràs
Santiago Giralt (Institut de Ciències de la Terra Jaume
Almera, CSIC)
Diana Gorostidi Pi (ICAC)
Josep Guitart i Duran (UAB i ICAC)
Anna Gutiérrez Garcia-Moreno (ICAC i UAB)
Ramon Járrega Domínguez (ICAC)
Eva M. Koppel Guggenheim (UAB)
Jordi López Vilar (ICAC)
Jaume Massó Carballido (Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, Reus)
CNRS: Centre Nacional de la Recerca Científica (França)
CSIC: Consell Superior d’Investigacions Científiques
ICAC: Institut Català d’Arqueologia Clàssica
IPHES: Institut Català de Paleoecologia Humana i Evolució
Social
MNAT: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona
UAB: Universitat Autònoma de Barcelona
UB: Universitat de Barcelona
UOC: Universitat Oberta de Catalunya
URV: Universitat Rovira i Virgili
Yannick Miras (Geolab, Universitat Blaise Pascal,
CNRS-UMR 6042, Clermont-Ferrand)
Andreu Ollé Cañellas (IPHES)
Hèctor A. Orengo Romeu (Grup d’Investigació en Arqueologia del Paisatge, de l’ICAC)
Pedro Otiña Hermoso (Arxiu Municipal de Cambrils)
Núria Padrós Font (ICAC)
Josep M. Palet Martínez (Grup d’Investigació en Arqueologia del Paisatge, de l’ICAC)
M. Isabel Panosa Domingo (UAB i ICAC)
Albert Pèlachs Mañosa (UAB)
Àfrica Pitarch i Martí (Institut de Ciències de la Terra
Jaume Almera, CSIC)
Marta Prevosti i Monclús (ICAC)
Francesc Pujol Rusell
Ester Ramón Sariñena (MNAT)
Santiago Riera Mora (Seminari d’Estudis i Recerques
Prehistòriques, de la UB)
Gabriel Servera Vives (Geolab, Universitat Blaise Pascal, CNRS-UMR 6042, Llimotges)
Pau de Soto Cañamares (ICAC)
Kristian Strutt (Universitat de Southampton i Escola
Britànica de Roma)
Sílvia Valenzuela Lamas (UB i Universitat de Lisboa)
Josep Vallverdú Poch (IPHES)
Marta de la Vega i Toro (empresa Rocs)
Josep M. Vergès Bosch (IPHES)
SUMARI
Pròleg. Géza Alföldy . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
9
Introducció . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
13
1. La documentació epigràfica / The epigraphic documentation . . . . . . . . . . . . .
1.1. Les inscripcions de l’ager Tarraconensis . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
1.2. Distribució de les troballes al territori . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Territori a la dreta del riu Francolí . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Camp de Tarragona a l’esquerra del riu Francolí . . . . . . . . . . . . .
– Penedès i Garraf . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Inscripcions alienes al territori . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
15
15
17
18
19
20
22
2. Epigrafia i societat de l’ager Tarraconensis / Epigraphy and the Society of the ager
Tarraconensis . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1. Monuments i reflex social . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1.1. Materials i suports epigràfics . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1.2. Suports epigràfics monumentals . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
- Altres blocs monumentals . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1.3. Els pedestals . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1.4. Les plaques de marbre . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1.5. Les ares funeràries . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1.6. Els sarcòfags . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1.7. Les ares votives . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.1.8. Altres suports i altres funcions . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Inscripcions prescriptives i didascàliques . . . . . . . . . . . . . . . .
– Objectes mobles . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Els grafits de propietat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.2. Propietaris de fundi al territori: identificació a partir de l’epigrafia . . . . . . .
2.2.1. A la dreta del Francolí . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.2.2. Resta del Camp de Tarragona, el Penedès i el Garraf . . . . . . . . .
2.3. Prosopografia i societat al territori . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.3.1. Panoràmica cronològica . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– D’August als flavis . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Dels flavis als antonins . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Època tardana . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
2.3.2. Perfil social de la població . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Funcionaris del govern de la província . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Altres magistrats i sacerdots de la colònia . . . . . . . . . . . . . . .
– La resta de la població: els privati . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– La condició jurídica de la població a través de l’epigrafia . . . . . . . .
2.4. In urbium modo: epigrafia i monuments a les vil·les del suburbi . . . . . . . .
2.5. Taula sinòptica . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
25
25
25
26
27
28
30
31
32
32
32
32
33
33
34
35
36
37
37
38
39
41
41
41
41
42
43
44
47
3. Catàleg epigràfic . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
3.1. Presentació de les inscripcions. Signes diacrítics i abreviatures . . . . . . . . .
3.2. Catàleg . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
i. Inscripcions votives . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
ii. Alts magistrats i funcionaris de la colònia . . . . . . . . . . . . . . . .
– Senadors . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Magistrats i sacerdots de la colònia . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Sevirs augustals . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
55
55
55
58
61
61
65
68
iii. Veterans de la legió vii . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
iv. Resta de la població, ordenats per nomina i cognomina . . . . . . . . . .
– Nomina . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Cognomina . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
v. Varia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
vi. Frustula . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
vii. Mil·liaris . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
viii. Inscripcions de Tarraco trobades al territori . . . . . . . . . . . . . .
– Traslladades en època antiga . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Traslladades en època moderna . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
ix. Inscripcions postclàssiques i descartades . . . . . . . . . . . . . . . . .
x. Instrumentum . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Grafits de propietat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Monogrames . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Altres grafits i fragments (ordenats per jaciments) . . . . . . . . . . .
– Addenda . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
70
72
72
90
99
103
110
117
117
120
124
126
126
138
139
150
3.3. Epigrafia sobre amphorae, tegulae, imbrex i dolia a l’àrea occidental
del Camp de Tarragona / Epigraphy on amphorae, tegulae, imbrex and dolia
in the western area of the Camp of Tarragona. Piero Berni . . . . . . . . . . . . .
3.3.1. Valor funcional i significat de les inscripcions . . . . . . . . . . . .
3.3.2. Marc geogràfic, històric i arqueològic de les troballes . . . . . . . . .
3.3.3. Algunes reflexions a manera de cloenda . . . . . . . . . . . . . . .
3.3.4. Catàleg . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
i. Amphorae . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
ii. Tegulae . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
iii. Imbrex . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
iv. Dolia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
3.3.5. Índex . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
153
154
157
166
172
172
195
200
201
208
4. Índexs analítics . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
4.1. Onomàstic . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Nomina . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Cognomina i nomina singularia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Tribus . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Divinitats . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Emperadors . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Administració estatal . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Administració municipal . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Exèrcit . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Origo . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Tarraco . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Provinciae . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Expressions notables . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Decoració . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Paleografia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Llengua . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
4.2. Topogràfic . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
4.3. Correspondències . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– cil ii, 14 / irat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– rit / irat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– irc / irat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– hep / irat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Inèdites . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
211
211
211
211
212
213
213
213
213
213
213
213
213
213
214
214
214
214
216
216
216
218
218
218
Bibliografia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 219
Pròleg
El patrimonio epigráfico de Tarragona, la antigua
Colonia Iulia Urbs Triumphalis Tarraco, capital de la
provincia Hispania citerior, la mayor provincia de todo
el Imperio romano, suscitó ya el interés de los humanistas desde el siglo xv. Sin embargo, solamente en el
siglo xix empezó un estudio sistemático de estas fuentes históricas extraordinariamente informativas para la
historia de esta ciudad y, también, para toda la Hispania romana y para el Imperio romano en general. La
primera edición científica de las inscripciones de Tarraco fue mérito de Emil Hübner, colaborador del gran
historiador y epigrafista alemán Theodor Mommsen,
en el volumen ii del Corpus Inscriptionum Latinarum,
publicado en el año 1869 con un suplemento que salió en el año 1892. Este trabajo, para su tiempo una
obra estupenda, constituyó la base de todos los trabajos futuros en este campo de la ciencia. Hübner conocía unos 450 epígrafes de Tarraco. Durante el siglo
y medio que ha transcurrido, nuevas excavaciones y
hallazgos casuales han sacado a la luz un número sorprendente de nuevos documentos epigráficos. En mi
trabajo Die römischen Inschriften von Tarraco, editado
por el Instituto Arqueológico Alemán de Madrid en el
año 1975, pude recoger no menos de 1.080 inscripciones. Y ahora ya está en prensa mi nueva edición del patrimonio epigráfico tarraconense en el nuevo volumen
ii del Corpus Inscriptionum Latinarum (cil ii2,14, fasc.
2), que saldrá en dos tomos en los años 2011 y 2012,
respectivamente, y que contiene unas 1.600 inscripciones, incluyendo los hallazgos más recientes, los textos
griegos, los miliarios, los textos falsos inventados por
los eruditos de la época humanista y las inscripciones
procedentes de otras partes del Imperio romano como,
por ejemplo, Roma y Mytilene, en Asia Menor, que
hacen referencia a Tarraco y a tarraconenses. No solamente en España, sino en todo el Occidente romano,
no hay ninguna otra ciudad con una riqueza parecida
de fuentes epigráficas.
Una parte considerable del patrimonio epigráfico
de Tarraco no procede de la ciudad, sino de varios lugares en sus cercanías, es decir, del antiguo ager Tarraconensis. El territorio de la colonia Tarraconensis comprendía, dentro de la provincia moderna de Tarragona,
las comarcas del Alt Camp y del Baix Camp, además
de las comarcas del Alt Penedès y el Baix Penedès y
la parte occidental de la comarca del Garraf, en la
provincia de Barcelona. En contraste con el material
epigráfico de la ciudad de Tarragona, las inscripciones
del ager Tarraconensis han sido durante mucho tiempo un hijastro de la investigación científica. Hübner,
que durante sus viajes por España estuvo muy poco
tiempo en Tarragona, no tuvo la posibilidad de buscar
inscripciones en las cercanías de la ciudad; su corpus
reunió solamente seis documentos epigráficos de esta
zona (a los que Hübner añadió equivocadamente tres
inscripciones procedentes del pueblo de Sinarcas, en
la provincia de Valencia, que no tienen nada que ver
con Tarraco). En la preparación de mi edición de las
inscripciones de Tarraco de 1975, yo tampoco pude
revisar sistemáticamente el ager Tarraconensis para saber si había nuevos hallazgos inéditos; sin embargo,
en esta obra aparecen ya 34 epígrafes de la zona en
cuestión. La situación ha cambiado radicalmente en
los últimos decenios debido sobre todo a las excavaciones de numerosas villas romanas situadas en el territorio de Tarraco como, por ejemplo, en la lujosa villa de
Els Munts, dentro del término municipal de Altafulla,
que han sacado a la luz gran número de hallazgos epigráficos. Durante varios viajes realizados a lo largo de
los últimos años, con la ayuda inestimable de Jaume
Massó i Carballido, gran especialista de la arqueología
y de la topografía antigua de las cercanías de Tarragona, ya pude recoger bastantes nuevas inscripciones. El
nuevo volumen del Corpus Inscriptionum Latinarum
comprende incluso un tratamiento breve de los miliarios que serán publicados en un volumen especial del
mismo corpus dedicado a los miliarios de la provincia
de Hispania citerior oriental y central por Manfred G.
Schmidt y Camilla Campedelli (Berlín), no menos de
144 inscripciones (dejando fuera grafitos sin un texto
inteligible e inscripciones mecánicamente multiplicadas como sellos de ánforas, etcétera).
Quisiera subrayar que este aumento del material en
mi obra reciente no hubiera sido posible sin la ayuda
de la autora del libro presentado aquí, con cuyo trabajo intensivo sobre la epigrafía del ager Tarraconensis
ha empezado una nueva época de la investigación epigráfica de esta zona. Diana Gorostidi, como investigadora del Instituto Catalán de Arqueología Clásica,
estimulada por Marta Prevosti, gran especialista de la
arqueología de dicho ager, y con ayuda de varios colegas como, entre otros, Francesc Tarrats, director del
Museu Nacional Arqueològic de Tarragona, y Jaume
Massó i Carballido, director del Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca de Reus, se ha dedicado al estudio
de la epigrafía de esta región con una perseverancia y
un éxito como nadie antes. Se formó como epigrafista
particularmente en Roma como colaboradora del inolvidable Xavier Dupré Raventós, excavador de la ciudad antigua de Tusculum, junto a Frascati, en el Lacio,
cuyas numerosas e importantes inscripciones Diana
Gorostidi preparó para una edición que, como esperamos, saldrá próximamente. Diana ha logrado en poco
tiempo recoger la bibliografía sobre las inscripciones
9
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
del ager Tarraconensis, aumentada recientemente de un
modo considerable (entre otras cosas, gracias a varias
publicaciones que aparecieron en revistas o periódicos
locales muy difícilmente accesibles); estudiar personalmente todos los correspondientes documentos epigráficos en los museos o en las colecciones particulares
donde se conservan; sacar muchas fotografías; analizar
los detalles de los textos como nombres y otros datos;
establecer una tipología de los documentos epigráficos
y los criterios para su datación; relacionar las inscripciones, donde es posible, con las villas romanas conocidas y valorar las fuentes epigráficas para la historia
social de la población del territorio tarraconense. Su
obra comprende ca. 230 documentos epigráficos (o
casi epigráficos como, por ejemplo, signos en cerámicas), incluso los sellos de ánforas, ladrillos y dolia presentados como appendix al trabajo de Diana por Piero
Berni. Aunque algunas de las inscripciones proceden
de Tarragona y fueron trasladadas a sus cercanías en
épocas más recientes, el material epigráfico genuino
del ager Tarraconensis es digno de la cultura epigráfica de una ciudad tan importante como Tarraco. ¡Qué
satisfacción sería para Emil Hübner conocer este desarrollo enorme desde sus primeros pasos en la investigación de la epigrafía de las cercanías de Tarragona hace
150 años!
Gracias a la iniciativa de Isabel Rodà, directora del
Instituto Catalán de Arqueología Clásica, este trabajo
ha sido realizado desde el primer momento en una cooperación amistosa y fructífera con mis trabajos sobre
la epigrafía del ager Tarraconensis para el Corpus Inscriptionum Latinarum. Agradezco a Diana el conocimiento de muchas inscripciones, en particular de los
grafitos sobre cerámicas, la revisión de las lápidas encontradas en el Penedès que, con muy pocas excepciones, yo no he podido estudiar personalmente nunca,
muchas referencias bibliográficas y muchas fotografías.
Por mi parte, me alegro de haber podido contribuir
al trabajo de Diana con varias sugerencias respecto a
la lectura y a la interpretación de varios textos, con el
aporte de varias publicaciones extranjeras difícilmente accesibles en España, con algunas fotografías y con
copias de imágenes de inscripciones desaparecidas en
manuscritos antiguos. Creo que ambos podemos estar
muy contentos con el éxito de esta colaboración singular.
Gracias a las múltiples investigaciones arqueológicas en los yacimientos del territorio de Tarraco, hoy
sabemos mucho sobre la colonización de esta zona.
Sin embargo, hay una serie de datos históricos que se
deben exclusivamente a las fuentes epigráficas. Estas
son, sobre todo, inscripciones funerarias, grabadas en
placas, altares o partes de construcciones sepulcrales,
entre ellas alguna tan famosa como el texto métrico
sobre la Torre de los Escipiones, y hay muchos grafitos sobre cerámicas con el nombre del propietario.
10
Sin embargo, hay también textos de otro tipo, entre
ellos algunas inscripciones votivas, miliarios, y textos breves sobre objetos de bronce o de plomo. En su
gran mayoría, las inscripciones pertenecen a los dos
primeros siglos de la era, pero hay también dos inscripciones cristianas y una inscripción judía de época
tardía. Algunos epígrafes merecen un interés particular; es el caso del documento de la construcción de un
monumento tan excepcional como el Arco de Berà; la
inscripción pintada de la villa de Els Munts, que nos
informa sobre la construcción de un depósito de agua
con sus medidas y su capacidad; el texto de Riudabella
en la zona de Vimbodí, que nos transmite la decisión
del emperador Adriano sobre diferencias con respecto
a la propiedad del agua de las fuentes; la inscripción
funeraria de un Themístocles de La Nou de Gaià, cuya
hija hizo escribir el nombre de su padre con la letra
inicial en griego, es decir, con la famosa letra mágica
«theta nigrum», que significa –según una creencia muy
bien conocida– la muerte, thanatos en griego. Casi es
una broma que en una sencilla inscripción funeraria
del Penedès aparezca el nombre del mayor historiador
de Roma, Cornelius Tacitus, aunque este habitante del
ager Tarraconensis seguramente no tenía nada que ver
con su famoso homónimo.
Son particularmente instructivos los datos epigráficos sobre la composición y la estructura social de la
población de la región. Se puede demostrar que, al
menos, una parte de los habitantes eran inmigrantes
de Italia, probablemente descendientes de veteranos de
las legiones cesarianas establecidos en el territorio de
Tarraco en el momento de la fundación de la colonia
el 45 o 44 antes de Cristo, que –según las reglas de
la missio agraria– recibieron bienes en esta zona fértil.
Entre los propietarios de las villas de la época imperial se encuentran también personas de un rango muy
elevado, como los senadores Q. Gargilius Macer Aufidianus, propietario de una villa al oeste de Tarraco; M.
Fabius Priscus, que tuvo una villa junto a Vilallonga
del Camp, o el senador cuyo nombre se ha perdido y
que, junto a su villa en el área de La Pobla de Mafumet, había recibido de su esposa Claudia Atiliana un
monumento funerario monumental. Hay que añadir
al gran senador de la época flavia y trajana, L. Licinius
Sura, cónsul tres veces, cuya familia, desde la época
augustea, tenía latifundios entre otros lugares de Cataluña en la zona de Berà, donde el bisabuelo del tres
veces cónsul hizo construir el famoso arco. Una posición social muy alta tenían también los propietarios
de la villa de Centcelles, entre ellos el personaje cuyas
letras iniciales fueron lc, como atestiguan sus marcas
en los caballos que aparecen en los mosaicos del mausoleo. Varios propietarios de villas eran miembros de
las capas sociales altas de la colonia tarraconense. Eran
magistrados de la ciudad; entre ellos, C. Valerius Avitus, originario de Augustobriga (Muro de Ágreda) en la
PRÓLOGO
provincia moderna de Soria, seguramente un latifundista riquísimo que –apoyado por el emperador Antonino Pío– se estableció en Tarraco, llegó a ser alcalde
de la colonia y pudo adquirir la villa de Els Munts,
que equipó de un modo lujoso; además había decuriones y séviros augustales. Desgraciadamente, sabemos
muy poco de los estratos inferiores de la población,
entre ellos del personal al servicio de los dueños de las
villas y de los trabajadores de sus tierras. Los numerosos nombres griegos en las cerámicas encontradas en
la villa de Els Munts y también en otras villas pueden
indicar que su personal se componía, al menos una
parte considerable, de esclavos y libertos, que aparecen
también en inscripciones funerarias.
Resumiendo lo que he dicho, se puede hacer constar que la obra de Diana Gorostidi es un importante paso adelante en el estudio de la epigrafía y de la
historia de Tarraco. Su libro, uno de los más eficaces
trabajos dedicados en España a la epigrafía romana en
los últimos tiempos, y que presenta al mismo tiempo tanto la edición como una valoración ejemplar de
las fuentes epigráficas de una zona determinada, puede ser un modelo para trabajos parecidos también en
otras áreas. Last but not least, mucha gente agradecerá
a Diana Gorostidi que haya presentado, para todas las
inscripciones que ofrecen más que un nombre, una
traducción catalana, y que los estudios introductorios
aparezcan también en inglés. Así, su libro será bienvenido también para un público más amplio de lo que es
habitual en las ediciones epigráficas.
Géza Alföldy
Heidelberg
11
Introducció
El present treball s’emmarca dins del projecte de
recerca «Projecte Ager Tarraconensis. Estudi del paisatge arqueològic a la dreta del riu Francolí (pat)», que
des de l’Institut Català d’Arqueologia Clàssica (icac)
han coordinat i han dirigit Marta Prevosti i Josep Guitart. En un primer moment, l’objectiu era elaborar un
capítol sobre la societat al territori de l’antiga Tarraco, tenint en compte les inscripcions d’època romana
recuperades i recollides a la base de dades de l’equip.
L’ocasió de participar en un projecte sobre poblament
i territori oferia el marc ideal per realitzar un estudi epigràfic assentat sobre el terreny, tenint molt en
compte la realitat arqueològica dels jaciments d’on
provenien cadascuna de les peces, intentant integrar
en el discurs històric les dades que l’epigrafia, juntament amb l’anàlisi global del jaciment, podia oferir.
En aquest sentit, un dels objectius principals va ser la
identificació dels propietaris rurals, per la qual cosa
l’eina epigràfica era la base fonamental que permetria,
després de la classificació i l’anàlisi, la identificació
dels noms d’antics terratinents establerts al territori
de Tarraco.
No obstant això, per a la consecució d’aquest objectiu, aviat va sorgir la necessitat de portar aquesta
idea més enllà i fer un corpus complet i actualitzat amb
les inscripcions recuperades a tot el territori de l’antiga
capital de la Tarraconensis, i no només a la dreta del
riu Francolí, objecte d’estudi del projecte pat. També
va resultar evident que aquest treball podria omplir un
buit en els estudis sobre el territori de la zona, ja que
mentre que la part del Penedès havia comptat amb la
publicació dels treballs de Georges Fabre, Marc Mayer
i Isabel Rodà, confluïts en els encara fonamentals volums de les Inscriptions Romaines de Catalogne (irc),
(París, 1984-2003), els treballs epigràfics de l’àrea del
Camp de Tarragona no havien estat sistemàticament
recollits ni actualitzats des de l’obra de Géza Alföldy
Die römischen Inschriften von Tarraco (rit) (Berlín,
1975). Cal agrair, però, la labor de Jaume Massó,
que al llarg de molts anys ha anant donant notícia de
moltes de les noves peces de la zona, per molt fragmentàries que fossin, com també els seus estudis sobre
els manuscrits epigràfics de Tarragona, que han estat
fonamentals a l’hora d’establir procedències de peces
actualment perdudes o disperses pel territori.
Un element de sort es va afegir encara al projecte
i va suposar una oportunitat única: en aquell moment
es trobava en la fase final la reedició del fascicle dedicat
a Tarraco et vicinia del volum ii del Corpus Inscriptionum Latinarum (cil), a càrrec del mateix Géza Alföldy, per la qual cosa es va poder iniciar una fructífera
col·laboració entre l’edició del fascicle del cil (cil ii2,
14) i el present volum, que ha significat una notable
millora de sengles manuscrits, amb les valuosíssimes
dades acumulades pel primer i la possibilitat de trobar
inèdits, millorar fotografies, fer calcs i muntar la planimetria que oferia aquest segon.
En una fase final del treball, s’ha pogut comptar
amb la inestimable participació de Piero Berni, que,
també dins del marc del projecte pat, ha realitzat un
segon corpus dels segells i marques sobre material ceràmic de tipus industrial (terra sigil·lada exclosa) de
l’àrea occidental de l’ager Tarraconensis. El seu treball
també consisteix en un estudi de caire epigràfic amb
un catàleg del material classificat per tipologia (amphorae, tegulae, imbrex i dolia), però, tot i tenir una entitat pròpia dins d’aquest volum, la seva inclusió queda
perfectament justificada des del moment en què és la
primera actualització raonada de les produccions ceràmiques del Camp de Tarragona.
Les inscripcions recollides són unes 230 peces
procedents de tot l’antic territori tarraconense, actualment conservades en diversos museus i col·leccions
arqueològiques tant públiques com privades, i en la
seva major part escrites en llengua llatina. De totes
maneres, la gran majoria estan fàcilment accessibles
al Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus; el
Museu Nacional d’Arqueologia de Tarragona, i el Vinseum - Museu de les Cultures del Vi, de Vilafranca del
Penedès. La resta es troba repartida entre altres museus
locals (Museu d’Arqueologia de Catalunya - Olèrdola,
Castell de Sant Martí Sarroca, museus de Cambrils i
de Valls) i algunes col·leccions particulars.
Els textos es distribueixen en 172 entrades, de les
quals 13 corresponen a mil·liaris, 20 a grafits de propietat i 42 a les marques i segells industrials de la part
occidental del territori (zona pat), objecte de l’estudi
a banda de Piero Berni. La majoria de les inscripcions
es troben sobre suport petri (marbre o pedra calcària
local), però també s’ha reunit una quantitat significativa de grafits de propietat sobre ceràmica de cuina que
contenen noms propis, mentre que alguns conjunts de
grafits menors han estat reunits per jaciments en una
sola entrada, com és el cas de les sèries procedents dels
jaciments dels Munts, els Masos o els Antigons (cf.
apartat «x. Instrumentum. Altres grafits i fragments»).
El resultat ha estat, finalment, un treball que, per
una banda, ofereix un corpus de les inscripcions d’època romana a l’ager Tarraconensis (marques industrials
excloses, llevat de la zona pat), amb un estudi introductori sobre la societat de l’antiga Tarraco al medi rural, i, per l’altra, un catàleg epigràfic amb la intenció
d’ubicar raonablement cadascuna de les peces en el seu
context arqueològic d’origen, fins i tot de les que no es
13
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
coneixia la seva procedència. Gràcies a Ignacio Fiz ha
estat possible el tractament de la base de dades amb un
entorn sig, cosa que ha permès l’elaboració dels mapes
de distribució de les troballes al territori. La síntesi dels
capítols introductoris s’ha pogut condensar en una
taula sinòptica. Finalment, s’ha dotat el volum dels
índexs onomàstics, topogràfics i de referències propis
dels corpus epigràfics.
Agraïments
Aquest treball no hauria estat possible sense la col·
laboració de moltes persones i institucions que amb el
seu suport han facilitat enormement la tasca.
Voldria agrair als representants dels tres museus
principals on es troben dipositades les inscripcions de
l’ager Tarraconensis les facilitats donades per a l’accés al
material: Jaume Massó, del Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus; Francesc Tarrats, Josep Anton
Remolà i Ester Ramón, del Museu Nacional Arqueològic de Tarragona, i Jordi Farré, del Vinseum - Museu
de les Cultures del Vi de Catalunya (antic Museu de
Vilafranca del Penedès). La seva disponibilitat i eficàcia han estat fonamentals per a la localització i renovació de la documentació fotogràfica de moltes de les
peces estudiades.
Altres col·laboradors en representació de la resta
de museus i institucions han estat Jordi Nogués (Museu Arqueològic de Catalunya - Girona), Núria Molist
(Museu Arqueològic de Catalunya - Olèrdola), Sofia
Mata (Museu Diocesà de Tarragona), Jordi Rovira
(Reial Societat Arqueològica Tarraconense), Ester Fabra (Museu de Valls), Gerard Martí (Museu d’Història
de Cambrils), Biblioteca Museu Víctor Balaguer (Vilanova i la Geltrú), Josep Forcada (Ajuntament de Sant
Martí Sarroca), Mn. Josep M. Martí (Museu Diocesà
de Barcelona) i Camilla Campidelli (cil - Acadèmia de
les Ciències de Berlín-Brandenburg, Alemanya), i els
14
Srs. Anscari M. Mundó, Emili Boada, Javier Gallego
i Agustí Peira.
Molts col·legues arqueòlegs han posat a la meva
disposició el seu material, moltes vegades inèdit, la
qual cosa ha enriquit considerablement aquest catàleg,
en especial Pedro Otiña i Ramon Járrega. En altres casos m’han facilitat dades, dibuixos o fotografies per a
la seva publicació, alguns de fonamentals. Han estat
Iban Cabrelles, Judit Ciurana, Rosa Cuesta, Albert
López Mullor, Josep Maria Macias, Iñaki Matias, Víctor Revilla, Albert Vilaseca, Raúl Sanz, Jordi Escoda,
Antonio Peña, Miquel Vives, Francesc Josep Gómez i
Jesús Carruesco.
Finalment, vodria dedicar unes paraules al professor Géza Alföldy per la col·laboració, l’enriquidor seguiment i els moments de recerca compartida sobre les
inscripcions del territori de Tarraco. A Marta Prevosti,
coordinadora del Projecte Ager Tarraconensis, que des
d’un primer moment va promoure la realització d’un
corpus actualitzat de les inscripcions trobades a tot l’antic territori de Tarraco com una eina fonamental en els
estudis sobre poblament del Camp de Tarragona i del
Penedès, àrea d’estudi a la qual ha dedicat tants treballs
de recerca. A Jordi López, persona de pregon coneixement del territori, amb qui he tingut ocasió de discutir
moltes de les propostes presentades, a les quals ha aportat la seva experiència i el seu seny arqueològic. A Piero
Berni, que ha realitzat el capítol dedicat a les marques i
grafits sobre terrisseria de la part occidental de l’ager. I a
Isabel Rodà, autoritat indiscutible de l’epigrafia catalana, per apostar també per la publicació d’aquest treball
i haver-me obert les portes a peces de difícil accés.
Gràcies també a les bones gestions de Carme Badia, del servei de publicacions de l’icac, i a Ramon Vidal i a l’equip de Gabriel Gibert, pel seu treball pulcre i
fet a consciència.
Tarragona, octubre del 2010
1. La documentació
epigràfica
1. The epigraphic
documentation
1.1. Les inscripcions de l’ager Tarraconensis
1.1. The inscriptions of the ager Tarraconensis
Tot i que es desconeixen els seus límits, el territori de l’antiga capital de la Hispania Citerior abastava
una àrea realment molt àmplia en relació amb altres
ciutats de la província, fins i tot en comparació amb
moltes altres capitals provincials. S’ha calculat que la
seva extensió comprendria uns 4.400 km2, tenint com
a límits l’ager Dertosanus, que incloïa la zona del delta
del riu Ebre fins al coll de Balaguer, confí de les Terres
de l’Ebre amb el Camp de Tarragona, l’ager Ilerdensis a
l’altura de Montblanc i Valls, i al nord, per una banda,
l’ager Sigarrensis i, cap a l’est, l’ager de l’antiga Barcino,
amb inici al pont de Martorell sobre el Llobregat, l’antic Rubricatus, on s’ha identificat la statio ad fines, fins
al massís del Garraf (Alföldy 1991b, 50-51). Per tant,
en termes de topografia actual, es considera que l’ager
Tarraconensis comprenia al voltant de les comarques
del Baix Camp, l’Alt Camp, el Tarragonès, l’Alt Penedès, el Baix Penedès i el Garraf, limitava amb el Baix
Llobregat i incloïa una part encara no ben definida de
la Conca de Barberà, prenent com a límits naturals les
Muntanyes de Prades i les serres de l’Argentera i de Llaberia, que tancarien el Camp de Tarragona (figura 1).
L’epigrafia d’època romana recuperada en aquest
vast territori és una font privilegiada d’informació per
al coneixement de la població que ocupava, vivia o depenia de les nombroses vil·les i establiments rurals que
explotaven els recursos agropecuaris del camp de l’antiga Tarraco, i que formava part de la mateixa societat
que componia la ciutat, amb els seus magistrats, funcionaris públics, militars, col·legis religiosos, famílies de
prestigi, lliberts, esclaus, comerciants i molta gent de
pas atreta pels motius més diversos a la capital administrativa.1 Tota aquesta massa de població urbana és
cada vegada més ben coneguda gràcies als nombrosos
indicis arqueològics –molts dels quals epigràfics– que
el passat ha llegat i a les contínues troballes i al que
van mostrant els estudis que es fan sobre aquest material. Més discreta és, en canvi, la coneixença de la
població d’àmbit rural, composta pels propietaris de
les vil·les, els petits terratinents o els il·lustres ciutadans
de les classes més privilegiades, però també pel personal de servei, masovers i camperols establerts en petites
comunitats sorgides entorn de les grans explotacions
agrícoles. Aquesta població de l’antiga Tarraco, loca-
Although we do not know its limits, the territory of
the ancient capital of Hispania Citerior was very large
compared to those of other towns in the province and
even to those of many other provincial capitals. Its area
has been calculated as some 4,400 square kilometres.
It bordered on the ager Dertosanus, which included the
area of the Ebro Delta as far as the Coll de Balaguer
pass (the physical frontier between the Terres de l’Ebre
and the Camp de Tarragona), the ager Ilerdensis in the
area of Montblanc and Valls, and to the north, on one
side the ager Sigarrensis and to the east, the ager of ancient Barcino, beginning at the Martorell bridge over
the River Llobregat, the ancient Rubricatus, where the
statio ad fines has been identified, and stretching as far
as the Garraf Massif (Alföldy 1991b, 50-51). Therefore, in terms of the current topography, we believe
the ager Tarraconensis would have covered the counties of Baix Camp, Alt Camp, Tarragonès, Alt Penedès,
Baix Penedès and Garraf, bordering on the county of
Baix Llobregat and including a part of Conca de Barberà that has still to be well defined. Its natural limits
would have been the Prades Mountains and the Argentera and Llaberia ranges, which enclose the Camp
de Tarragona (Figure 1).
The Roman-period epigraphy found in this vast
territory is an invaluable source of information about
the people who lived in or depended on the numerous
villas and rural establishments that exploited the agricultural resources of the countryside around ancient
Tarraco. They formed part of the same society that
made up the city, with its magistrates, civil servants,
soldiers, religious bodies, high-class families, freedmen, slaves, merchants and many other people who
were just visiting the administrative capital for a wide
variety of reasons.1 We are learning more and more
about this urban population thanks to the abundant
archaeological evidence –much of it in the form of
epigraphs– that has been bequeathed to us from the
past, as well as the continuous finds and what their
study tells us. On the other hand, we know less about
the rural population, which was made up of villa owners, smallholders and illustrious citizens from the most
privileged classes. However, there were also servants,
farmers and peasants who lived in the small communi-
1. El professor Alföldy, a càrrec de la reedició del fascicle del
Corpus Inscriptionum Latinarum (cil) dedicat a Tarraco et vicinia
–de pròxima aparició–, anuncia l’increment del nombre de peces
fins a superar les 1.600, i encara continua en augment.
1. Professor Alföldy, who is in charge of the forthcoming reedition of the fascicle of the Corpus Inscriptionum Latinarum (cil)
devoted to Tarraco et Vicinia, has announced that the number of
pieces has increased to over 1,600 and continues to grow.
15
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Figura 1. Ager Tarraconensis amb indicació de la zona pat. Mapa: I. Fiz i l’autora.
Figure 1. The Ager Tarraconensis showing the zone of the atp. Map: I. Fiz and the author.
litzada a l’àmbit rural, és l’objecte d’estudi del present
treball, partint del registre epigràfic i la seva relació
amb el seu context arqueològic.
Les peces incloses en el catàleg responen a les tipologies que es poden trobar en els ambients rurals
del món romà: des del tipus més sumptuari, com els
pedestals honorífics o les acolorides pintures parietals,
fins als més funcionals, com els grafits de propietat sobre ceràmica o els cartells indicatius. De totes maneres,
les inscripcions absolutament més nombroses són els
textos funeraris, d’acord amb la característica sensibilitat romana per recordar els difunts i commemorar-los
en el seu context social, familiar o comunitari. Gran
part dels epitafis han estat recuperats a les necròpo16
ties that grew up around the large farms. It is this rural population of ancient Tarraco that we are studying
here, through the epigraphic record and how it relates
to its archaeological context.
The pieces included in the catalogue correspond to
the typologies found in the rural areas of the Roman
world. They range from the most sumptuous, including honorific pedestals or colourful wall paintings, to
the more functional, such as ownership graffiti on pottery or informative signs. However, by far the most
numerous inscriptions are funerary texts, an indication of the characteristic Roman desire to record the
deceased and commemorate them in the social, family
or community context. Many of these epitaphs have
La documentació epigràfica
The epigraphic documentation
lis associades a les vil·les, entre els quals destaquen els
grans blocs destinats als mausoleus de les famílies més
excel·lents.
En aquest sentit, els suports sobre els quals es
troben els textos, elements indissociables per a una
correcta interpretació de les inscripcions antigues,
ofereixen un ampli ventall d’elements arqueològics en
diversos materials. Els més habituals són la pedra, de
qualitats i colors diferents, però que caracteritza les
anomenades inscripcions lapidàries, mentre que altres
es troben sobre metall i ceràmica. Entre els primers
cal considerar els mil·liaris, que, tot i la seva importància per a l’estudi de la viabilitat en època romana i
les implicacions sociopolítiques que reflecteixen, com
ara l’Administració i la propaganda imperials, no són
d’interès per a un estudi de tall prosopogràfic com el
que es pretén en aquestes pàgines, per la qual cosa es
remetrà en aquest cas a la bibliografia especialitzada.
L’altre gran grup de textos compon l’anomenat instrumentum inscriptum, és a dir, el conjunt d’estris funcionalment movibles i d’ús quotidià sobre els quals
també la cultura romana va deixar la seva empremta.
D’aquests últims, una gran part la formen la col·lecció
de grafits de propietat sobre vaixella de cuina, comuna
o fina, que conserven petits textos amb els noms personals dels propietaris dels objectes en qüestió. També
s’ha recuperat algun objecte metàl·lic amb inscripció,
com un segell en bronze per marcar objectes, un anell
o fins i tot una canonada de plom amb el nom, en
aquest cas, del fonedor (plumbarius). S’ha incorporat
la part corresponent a la zona occidental del territori
dels segells i altres marques de producció sobre contenidors ceràmics, ja siguin àmfores o vaixella de cuina,
o sobre altres elements de fabricació seriada que acostumen a portar aquest tipus de cartells (teules, dolia,
morters…). Aquest treball, realitzat per Piero Berni,
s’ha concentrat en la catalogació i estudi d’aquestes
marques provinents només de la zona pat (territori a
la dreta del riu Francolí).
been found at burial sites associated with villas, among
which the large blocks designed for the mausoleums of
the finest families stand out.
In this respect, the media on which these texts are
found, indissociable elements for a correct interpretation of the ancient inscriptions, offer us a wide variety
of archaeological elements in diverse materials. The
most common is stone, which can be of varying quality and different colours, although they all characterise the so-called lapidary inscriptions. Others can be
inscribed on metal or pottery. Among the former category, we have to take into account milestones. Despite
their importance of these items in a viability study of
the Roman period and the socio-political implications
they reflect, such as government and imperial propaganda, they are not of interest in a prosopographical
study such as the one we are undertaking here. For this
reason, we turn in this case to the specialised bibliography. The other large group of texts is composed of the
so-called instrumentum inscriptum, in other words, the
collection of functionally mobile utensils of daily use on
which the Roman culture also left its imprint. A large
part of this collection consists of ownership graffiti on
fine or common cookware, which preserve short texts
with the personal names of the owners of the objects in
question. Some inscribed metal objects have also been
found, including a bronze stamp for marking objects,
a ring and even a whole pipe with the name, in this
case, of the smith (plumbarius). We have incorporated
the part corresponding to the western zone of the territory of the stamps and other production marques on
pottery receptacles, either amphoras or kitchenware, or
other mass-produced items that usually carry this kind
of information (tiles, dolia, mortars, etc.). This study,
carried out by Piero Berni, concentrated on cataloguing
and studying only the marques from the ATP area (the
territory to the right of the River Francolí).
1.2. Distribució de les troballes al territori
Without counting the graffiti on instrumentum,
which, as we have said, are relatively numerous, the total number of inscriptions found in the different counties that make up the ancient territory of Tarraco is 85,
of which 15 are milestones, 12 more are extraneous,
in other words originating in the city despite having
been preserved in the territory, and two are from the
modern period. The largest concentrations are found
in two major areas: the zone immediately adjacent to
the city suburbs, on the periphery of modern Tarragona, and in the Alt Penedès, where a notable presence
of villas and Roman-period establishments has been
recorded.
From a methodological point of view, the territory
occupied by the ancient ager Tarraconensis can be di-
Sense comptar els grafits sobre instrumentum, que,
com s’ha dit, són relativament nombrosos, el nombre
total d’inscripcions recuperades a les diferents comarques que componen l’antic territori de Tarraco és de
85, de les quals 15 són mil·liaris, 12 més són alienes,
és a dir, procedents de la ciutat malgrat conservar-se al
territori, i 2 d’època moderna. La concentració major
es localitza en dues grans àrees: a la zona immediata
del suburbi urbà, a la perifèria de l’actual Tarragona,
i a l’Alt Penedès, on es constata una notable presència
de vil·les i establiments d’època romana.
Des d’un punt de vista metodològic, el territori
ocupat per l’antic ager Tarraconensis es pot dividir en
1.2. Distribution of the finds in the territory
17
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
tres parts: a la dreta del Francolí, objecte d’estudi del
pat, la resta del Camp de Tarragona a l’esquerra del riu
i, finalment, la zona del Penedès i el Garraf.
vided into three parts: one to the right of the River
Francolí (the area included in the ATP study), the rest
of the Camp de Tarragona to the left of the river and
finally the Penedès and Garraf areas.
– Territori a la dreta del riu Francolí
– Territory to the right of the River Francolí
La banda dreta del territori de Tarraco, segons
l’emplaçament del riu Francolí, presenta una elevada
densitat de jaciments romans especialment dins de
l’espai actualment ocupat per la zona de la indústria
petroquímica i de Constantí (figura 2). Moltes de les
troballes es troben relacionades amb jaciments situats
en aquesta zona, a banda i banda de les grans vies
de comunicació que a l’antiguitat creuaven el territori. Molt properes a la via De Italia in Hispanias, que
comunicava l’antiga Tarraco amb Asturica Augusta,
travessant la vall de l’Ebre, a través de Caesar Augusta
i Ilerda, es trobaven les residències dels personatges
notables. A tocar de la mateixa via es troba la vil·la de
Mas Sardà, propietat de L. Bennius Primigenius (19),
veïna d’una altra d’un senador desconegut (7), com
també la vil·la de L. Minicius Apronianus, important
funcionari municipal (8).
No gaire lluny de l’eix viari es devia trobar la vil·la
de C. Apronius Secundus, personatge desconegut però
ben relacionat amb el senador M. Fabius Priscus (5).
Precisament, l’actual poble de Constantí es troba en
el pas d’aquesta via, on es devia localitzar la vil·la de
Sulpicia, una ciutadana de l’antiga Calagurris (33).
També sobre la Via Augusta es troben altres importants troballes epigràfiques que han permès identificar
altres propietaris. Potser la més destacable és la vil·la de
la indústria Ceratònia, propietat del senador Q. Gargilius Macer Aufidianus i de la seva esposa Apronia Iusta
(4), i a la zona de Cambrils es devia trobar la vil·la dels
Numisii (27), potser identificable amb les restes de la
Llosa (105). De totes maneres, destaca la quantitat de
monuments funeraris de soldats localitzats a la rodalia
d’aquesta part de la Via Augusta, cosa que fa suposar la
predilecció de la via principal d’accés a la ciutat per al
sepeli dels antics legionaris, potser a causa d’una possessió de terres en l’emplaçament.
Cap a la zona de Reus, a la partida del Vilar, es
devia trobar una vil·la que amb el pas del temps va
canviar de propietaris, segons es desprèn de les inscripcions funeràries localitzades, de l’i i del ii dC, respectivament (37 i 21). Deixant a banda els eixos de comunicació principals, la resta d’inscripcions se situen
en els voltants de l’actual terme de la Canonja, amb la
probable presència d’una propietat dels Aelii, potser
lliberts imperials (10), i la vil·la dels Antigons, possible
propietat al segle iii dC d’un destacat comerciant d’or,
Iulius Statutus (109).
Una sèrie de vil·les han conservat tot un seguit de
grafits de propietat, la major part fragmentaris, però
que documenten el costum característic romà d’esgra18
The right-hand side of the territory of Tarraco,
taking the River Francolí as a reference, presents a
high density of Roman archaeological sites, especially
in the area now occupied by the petrochemical industry and the town of Constantí (Figure 2). Many of
the finds are related to archaeological sites located in
this area, on either side of the major communications
routes that crossed the territory in ancient times. The
residences of notable personages have been found very
close to the De Italia in Hispanias road, which connected ancient Tarraco with Asturica Augusta, along
the Ebro Valley via Caesar Augusta and Ilerda. Right
next to this road we have the villa of Mas Sardà, which
was owned by L. Bennius Primigenius (19) and is next
to another that belonged to a unknown senator (7),
and finally there is the villa of L. Minicius Apronianus,
an important municipal official (8).
Not very far from the road was the villa of C. Apronius Secundus, a person we know nothing about but
who must have been well connected to the senator M.
Fabius Priscus (5). The modern-day town of Constantí
is on the route of this road and this is where the villa
of Sulpicia, a citizen of ancient Calagurris (33), would
have been. Important epigraphic finds made along
the Via Augusta have also allowed us to identify other
property owners. Perhaps the most outstanding is the
Indústria Ceratònia villa, owned by the senator Q.
Gargilius Macer Aufidianus and his wife Apronia Iusta
(4). The villa of the Numisii (27) would have been in
the Cambrils area, possibly the remains we now know
as the villa of La Llosa (105). A large number of funerary monuments dedicated to soldiers are also found
adjacent to this part of the Via Augusta, which leads
us to assume a predilection for the main road into the
city as a place to bury old legionaries, perhaps because
they possessed land there.
Towards the Reus area, in the sector of El Vilar,
there was a villa that changed hands over time, according to the funerary inscriptions found from the 1st and
2nd centuries AD (37 and 21). Leaving the main roads
for the time being, the rest of the inscriptions are found
in the present-day municipality of La Canonja, with
the probable presence of a property belonging to the
Aelii, possibly imperial freedmen (10), and the villa of
Els Antigons, possibly owned in the 3rd century AD by
an important gold merchant, Iulius Statutus (109).
From a series of villas we have a collection of preserved ownership graffiti. Most are fragmentary, but
they document the characteristic Roman custom of
La documentació epigràfica
The epigraphic documentation
fiar qualsevol superfície d’ús quotidià, especialment la
vaixella de cuina. Entre elles es troba la mencionada
dels Antigons, amb la sèrie de grafits que precisament
han permès proposar Statutus com a propietari (Gorostidi en premsa, b).
inscribing the surface of any item of daily use, particularly kitchenware. Among them is the find at the
above-mentioned Els Antigons villa, which has allowed
us to suggest that it was owned by Statutus (Gorostidi
in press, b).
– El Camp de Tarragona a l’esquerra del riu Francolí
– The Camp de Tarragona to the left of the River
Francolí
A la banda esquerra del Francolí la major part de
les inscripcions es localitzen concentrades entorn de la
Via Augusta en direcció cap a Barcino, des de la Torre
dels Escipions (51) fins a les marques del pont romà
de Martorell, situat a la mansio ad fines (54) (figura 2).
Enmig del recorregut, l’Arc de Berà signa les propietats
dels poderosos Licinii (6) tot i que es desconeix on es
trobava la vil·la, i la rodalia de la Torre dels Escipions (figura 4), amb diverses inscripcions recuperades,
marca un altre punt de relativa acumulació epigràfica
(cf. 2, 51, 74, 81). De totes maneres, el lloc absolutament més espectacular, tant per la qualitat de les restes
com pels indicis epigràfics, és, sens dubte, la vil·la del
duumvir C. Valerius Avitus als Munts (34 i 35). També
a Altafulla, a la plaça on avui s’alça l’església, es van
trobar les restes d’una vil·la que potser va ser propietat
de la família de [Iul]ia Tyche (28).
Més endins de l’actual Camp de Tarragona s’han
recuperat diverses inscripcions que documenten la
presència de població amb una certa disponibilitat
On the left-hand side of the Francolí the majority
of the inscriptions are found concentrated around the
Via Augusta, in the direction of Barcino between the
Tower of the Scipios (51) and the Roman bridge of
Martorell, located in the mansio ad fines (54) (figure
2). Along the way, the Arch of Berà signals the properties of the powerful Licinii (6) although we have yet
to locate their villa; the area surrounding the Tower
of the Scipios (Figure 4), where various inscriptions
have been found, marks another point with a relatively
large accumulation of epigraphy (cf. 2, 51, 74, 81).
However, the most spectacular place of all, both for
the quality of the remains and the epigraphic evidence,
is without a doubt the villa of the duumvir C. Valerius
Avitus at Els Munts (34 and 35). Also in the town of
Altafulla, in the square where the church now stands,
the remains were found of a villa that may have belonged to the family of [Iul]ia Tyche (28).
Figura 4. Torre dels Escipions.
Figure 4. Tower of the Scipios.
19
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
econòmica, ja que la qualitat de les peces, per material o per execució, fa pressuposar un nivell social que
s’adiu amb el fet que es tracti de propietaris de vil·les
a la zona. És el cas de la inscripció de Renau, tot i ser
destinada a un esclau (23), de l’epitafi de la jove jueva
Isidora dels Pallaresos (44) o del sarcòfag del grec Themistocles de la Nou de Gaià (49). Casos especials són
alguns grafits de contingut més extens de l’habitual,
com el ben elaborat d’Heraclida (102), a Vallmoll, i el
de Minicius (104), al Vilar de Valls. Destaca, en aquest
sentit, el fragment de canonada de plom inscrita conservada en el complex hidràulic de la vil·la del Torrent
de les Voltes, a Puigpelat (32), únic exemplar trobat al
territori.
La inscripció de Riudabella, a Vimbodí, indica
també l’existència d’un fundus molt probablement de
rang aristocràtic, si no imperial, segons es desprèn del
favor personalment concedit per l’emperador Adrià al
seu propietari (53). L’orografia de la zona, justament el
punt on comença la mitja muntanya, i la proximitat
d’aquest indret al Camp de Tarragona justifica la seva
inclusió dins del territori de Tarraco.
– El Penedès i el Garraf
Passant a la zona penedesenca, les inscripcions documentades revelen una forta presència de població que,
ja sigui per contingut o per les característiques de les
peces, correspon a una franja de terratinents benestants
(figura 3). A Cal Novançà, a Sant Martí Sarroca, es va
recuperar un gran bloc de gres on es pot reconstruir el
nom de L. Cornelius Tacitus, un homònim casual de
l’historiador, cosa que fa pensar que a la zona hi devia
trobar-se una propietat de la gens Cornelia (24). Un altre cas és la zona de Pacs, on tant a la vil·la de la Rectoria com a la del Camp del Salinar s’ha pogut identificar
la presència de personatges d’alt nivell socioeconòmic,
especialment en aquest últim cas, atès el tipus d’epígraf
que els ha commemorat. Per exemple, el monumental
bloc de Bassus (38) o l’ignot de Castellet i la Gornal
(59), que, tot i la pèrdua de les dades sobre els personatges, la monumentalitat dels suports ha fet plantejar que
la vil·la identificada en els jaciments pròxims hauria
pogut ser propietat dels individus recordats. Altres indicis epigràfics, molt menys monumentals, documenten l’existència de la població que habitava els diversos
establiments rurals que ocupaven la zona.
El camp al voltant d’Olèrdola, destacat centre en
època ibèrica i medieval, també devia estar farcit de
residències d’entitat vària. Per exemple, a la veïna població de Sant Pere de Molanta han estat documentats
diversos epígrafs funeraris, els quals, segons la informació textual continguda, contribueixen a dibuixar la
presència contínua de població rural en aquesta zona
penedesenca des d’inicis de l’Imperi fins a arribar a
època tardana (16, 30, 46 i 58).
20
Farther inland in the present-day Camp de Tarragona various inscriptions have been found that
document the presence of a population with a certain
spending power, as the quality of the pieces, either in
the material or the workmanship, points to a social category that is in accordance with the fact that they were
the owners of the villas in the area. This is the case of
the Renau inscription, despite the fact that it was dedicated to a slave (23), the epitaph of the young Jewess,
Isidora, from Els Pallaresos (44), and the sarcophagus
of the Greek Themistocles from La Nou de Gaià (49).
Some of the graffiti that are longer than usual can
be considered as special cases; they include the carefully crafted graffito of Heraclida (102) from Vallmoll
and that of Minicius (104) from El Vilar de Valls. An
outstanding find in this respect is the fragment of inscribed lead pipe preserved in the water system of the
villa of El Torrent de les Voltes in Puigpelat (32), the
only example of its kind found in the territory.
The Riudabella inscription from Vimbodí also indicates the existence of a fundus, probably belonging
to a person of aristocratic if not imperial rank, according to what we can tell from the personal favour conceded by the emperor Hadrian to its owner (53). The
orography of the area, precisely at the point where the
middle mountains begin, and the proximity of this site
to the Camp de Tarragona justifies its inclusion in the
territory of Tarraco.
– Penedès and Garraf
Moving on to the Penedès area, the documented
inscriptions reveal a heavy presence of a population
that, judging by the content or characteristics of the
pieces, was made up of well-to-do landowners (Figure 3). At Cal Novançà in Sant Martí Sarroca a large
block of sandstone was found on which we can reconstruct the name L. Cornelius Tacitus, a namesake
of the famous historian, which leads us to believe that
there must have been a property belonging to the gens
Cornelia (24) in the area. Another case is that of Pacs,
where, from the type of epigraph commemorating
them, the presence of persons of a high socio-economic status has been identified in both the La Rectoria
and El Camp del Salinar villas, particularly in the latter case. For example, the monumental block of Bassus
(38) or that of an unknown person from Castellet i la
Gornal (59), the monumentality of which, despite the
loss of the information about the persons, has led us
to hypothesise that the villa identified in the nearby
archaeological sites may have been owned by the commemorated individual. Other epigraphic evidence,
albeit much less monumental, documents the people
who lived in the area’s various rural establishments.
The countryside around Olèrdola, an important
centre in Iberian and mediaeval times, would also have
La documentació epigràfica
The epigraphic documentation
Quasi totes aquestes inscripcions tenen caràcter funerari, les quals, malgrat el seu estat llacunós, indiquen
el nivell i el grau de capacitat econòmica suposada per
als destinataris de les tombes i, en conseqüència, de les
vil·les a les quals es vinculaven. En aquest sentit, destaquen diversos documents, com el de la Riba (36), el de
les Guixeres de Baix, a Vilobí (25), o els de Can Bas, a
Subirats (60). Un cas excepcional el representa la Vinya del Taberner, a Sant Martí Sarroca (47), on, juntament amb la làpida funerària d’un personatge anònim,
però de condició ingènua, es va recuperar un bust de
dona en marbre d’alta qualitat, datat a la mateixa època que la inscripció, cosa que planteja la possibilitat
de la presència d’una vil·la d’una important família
terratinent (figura 5). Altres jaciments amb presència
d’inscripcions són la vil·la de l’església de Sant Valentí,
a les Cabanyes (112), on va ser recuperat un grafit de
propietat de la segona fase constructiva en època julioclàudia, i la necròpolis de Mas la Berna, a Torrelles
de Foix, d’on prové l’epitafi d’una família de condició
ingènua (42).
En fort contrast, la zona del Baix Penedès es presenta molt més erma en troballes epigràfiques. Tret d’una
«inscripció indeterminada» de la qual es té notícia procedent de Mas Quefa, a la Bisbal del Penedès (64),
l’única inscripció coneguda –a excepció dels mil·liaris
de la zona del Vendrell (79, 80 i 83 )– és la làpida votiva dedicada a Iuppiter Dominus i recuperada, segons
les fonts, a l’ermita de Sant Miquel de Banyeres (1).
La inscripció, malgrat que actualment es troba desapareguda, documenta probablement un culte ancestral
que des d’època ibèrica arriba cristianitzat a l’actualitat, passant, segons indica el text, per un procés d’«interpretatio» romana (Prevosti 1996).
been occupied by many dwellings of different sizes.
For example, several funerary epigraphs have been
documented in the neighbouring village of Sant Pere
de Molanta; they tell us of the continuous presence of
a rural population in this part of El Penedès from the
beginning of the Empire until the Late Period (16, 30,
46 and 58).
All these are funerary inscriptions and, despite the
gaps in the texts, they indicate the level of wealth of
the tombs’ occupants and, consequently, the degree of
opulence of villas to which they are linked. Various inscriptions stand out in this respect, including those of
La Riba (36), Les Guixeres de Baix in Vilobí (25) and
Can Bas in Subirats (60). An exceptional case is that
of La Vinya del Taberner in Sant Martí Sarroca (47),
where the bust of a woman sculpted in high quality
marble was found together with the tombstone of an
anonymous although freeborn person. The carving
is dated to the same period as the inscription, leading us to believe that there was a villa belonging to
an important landowning family nearby (Figure 5).
Other archaeological sites where inscriptions have
been found are the villa of the church of Sant Valentí
in Les Cabanyes (112), where an ownership graffito
from the second building phase in the Julio-Claudian
period was found, and the necropolis of Mas la Berna
in Torrelles de Foix, the origin of the epitaph referring
to a family of ingenui (42).
In strong contrast, the Baix Penedès area yields far
fewer epigraphic finds. Apart from the report of a find
of an “indeterminate inscription” at Mas Quefa in La
Bisbal del Penedès (64), the only known inscription
–except for the milestones from the El Vendrell area
(79, 80 and 83)– is the votive stone slab dedicated to
Figura 5. Cap femení de la Vinya del Taberner, al Museu de
Sant Martí Sarroca.
Figure 5. Female head from La Vinya del Taberner in Sant
Martí Sarroca Museum.
21
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Finalment, la comarca del Garraf ha estat afortunada amb tres inscripcions i tres grafits de propietat
(103 i 126). Poques peces, però força interessants: a
Sant Pere de Ribes, a la partida d’Allò en Ros (48),
es documentà la troballa d’un fragment de placa molt
fragmentari on en les lletres conservades es pot llegir la
filiació d’un Manius, praenomen poc usual, com també
és poc usual la forma Inparatus, cognom de C. Caecilius, propietari en la seva primera fase de la vil·la del
Vinyet, a Sitges (20). A Vilanova i la Geltrú, a l’ermita
de Sant Gervasi va ser recuperada l’ara votiva de C.
Clodius Aemilianus, personatge conegut a Tarraco (3).
La recuperació d’aquesta ara votiva en proximitat a la
vil·la romana de Darró, d’on prové també un dels grafits, fa molt versemblant que aquest personatge de la
capital hagués estat també propietari de la magnífica
vil·la.
– Inscripcions alienes al territori
Una sèrie d’inscripcions que es troben al territori
han estat excloses de l’estudi perquè, en realitat, o bé
procedien de Tarraco, o no eren d’època romana, o no
van ser mai objectes epigràfics.
En el primer cas es troben els dos magnífics pedestals que temps enrere decoraven el castell de Vilafortuny (90 i 91), el grup de tres ares funeràries del castell
de Masricard (87, 88 i 89), a la Canonja, i el pedestal de la Torre Vella a Salou (93). A excepció d’una de
les ares funeràries, encara in situ a la façana del palau de
Masricard (87) (figura 6), la resta es troben actualment
repartides en els museus de Cambrils, Reus i Tarragona. La raó per la qual aquestes peces foren trobades en
aquest indret cal trobar-la en el gust dels antics erudits
i antiquaris per decorar les seves cases senyorials i palaus amb els vestigis arqueològics antics seguint l’estil
renaixentista importat des d’Itàlia. Les peces eren generalment comprades al mercat d’antiquaris, molt potent en aquella època, i les restes de l’antiga Tarraco van
ser objecte de compra i venda per part de molts col·
leccionistes, entre ells l’arquebisbe Antoni Agustí i Lluís Pons d’Icart, els més importants erudits tarragonins
del segle xvi (Alcina 2008; Massó 1985). Per aquesta
raó, les peces que la tradició localitza al Mas d’en Pons
(92), és a dir, al mas de Pons d’Icart, cal pensar que el
seu emplaçament originari fos el terreny en propietat i
no pas del mercat d’antiguitats de Tarraco.
D’altra banda, la recent datació de l’ara del grec
Euxenos (41) en època republicana ha estat prou argument per descartar l’adscripció d’aquest monument a
la vil·la de Centcelles, i proposar en conseqüència un
trasllat posterior, probablement en època recent.
D’època postclàssica són els dos fragments de làpides recuperats a Alcover (95) i a l’ermita del Remei,
a Mont-roig del Camp (96). Aquesta última és un
fragment d’epitafi, probablement d’una llosa del segle
22
Iuppiter Dominus, found, according to the sources, in
the chapel of Sant Miquel de Banyeres (1). The inscription, now lost, probably documented an ancestral cult from the Iberian period that was eventually
Christianised having undergone, according to the text,
a process of Roman «interpretatio» (Prevosti 1996).
Finally, the county of El Garraf has been blessed
with three inscriptions and three ownership graffitos
(103 and 126). Although few in number, they are particularly interesting. In the Allò en Ros sector of Sant
Pere de Ribes (48), a find is documented of part of a
very fragmented plaque on which the preserved letters tell us of the filiation of one Manius, an uncommon praenomen. Also unusual is the form Inparatus,
the surname of C. Caecilius, owner of the first phase
of the villa of El Vinyet in Sitges (20). A votive altar
from C. Clodius Aemilianus, a person known in Tarraco (3), was found in the chapel of Sant Gervasi in
Vilanova i la Geltrú. The find of this votive altar near
the Roman villa of Darró, where one of the graffitos
was also found, makes it quite possible that this important personage from the capital was also the owner
of the magnificent villa.
– Inscriptions extraneous to the territory
Several inscriptions found in the territory have
been excluded from this study as they were either from
Tarraco, not from the Roman period or were never epigraphic objects.
Examples of the first case are the two magnificent
pedestals that once decorated Vilafortuny Castle (90
and 91), the group of three funerary altar stones from
Masricard Castle (87, 88 and 89) in La Canonja, and
the pedestal from the Torre Vella in Salou (93). With the
exception of one of the funerary altar stones, which is
still in situ in the façade of the palace of Masricard (87)
(Figure 6), they are all currently in museums in Cambrils, Reus or Tarragona. The reason these pieces were
found in those places is due to the desire of past scholars and antiquarians to decorate their stately homes and
palaces with ancient archaeological vestiges. This was a
Renaissance fashion imported from Italy and the pieces
were generally bought on the antiques market, which
was very potent at that time. Archaeological pieces from
ancient Tarraco were bought and sold by many collectors, among them Archbishop Antoni Agustí and Lluís
Pons d’Icart, the most important Tarragonan scholars
of the 16th century (Alcina 2008; Massó 1985). For this
reason, as far as the pieces tradition places at Mas d’en
Pons (92), in other words in the country house of Pons
d’Icart, are concerned, we have to consider that they
would have come from the land he owned and not the
Tarragona antiques market.
On the other hand, the recent dating of the altar
stone of the Greek Euxenos (41) to the Republican
La documentació epigràfica
The epigraphic documentation
Figura 6. Castell de Masricard, a la
Canonja, amb la inscripció 87.
Figure 6. Castell de Masricard (La
Canonja) with the inscription 87.
xvi o posterior d’un prohom enterrat sota el paviment
de l’església. La paleografia de les lletres conservades
permet confirmar la datació i excloure definitivament
qualsevol associació amb una inscripció llatina d’època
romana. El mateix succeeix amb el fragment d’Alcover,
tot i ser més minses les restes conservades i que, en
conseqüència, no es pugui confirmar el seu caràcter
funerari. Finalment, l’anàlisi de la peça cilíndrica recuperada al Mas del Bisbe ha permès identificar-lo com
a tronc de columna i descartar la seva suposada natura
com a mil·liari, tot i que anepígraf (97).
period has been sufficiently argued to be able to rule
out ascribing it to the villa of Centcelles. It is now
thought that it was moved later, probably in recent
times.
From the postclassical period we have two tombstone fragments, one found in Alcover (95) and the
other at the chapel of El Remei in Mont-roig del Camp
(96). The latter is a fragment of an epitaph, probably
from the slab of a tomb of an illustrious personage buried below the floor of the church in the 16th century or
later. The palaeography of the preserved letters allows
us to confirm the dating and to definitively exclude
any association whatsoever with a Latin inscription
from the Roman period. The same is true of the fragment from Alcover, although even less of that has been
preserved and its funerary nature cannot therefore be
confirmed. Finally, the analysis of the cylindrical piece
found at Mas del Bisbe has allowed us to identify it as
a column trunk and to rule out the theory that it was
a milestone, albeit anepigraphic (97).
23
2. Epigrafia i societat de
l’ager Tarraconensis
2. Epigraphy and the society
of the ager Tarraconensis
L’epigrafia de l’ager Tarraconensis recull un ampli
ventall de suports, materials, personatges i datacions
que ajuden a dibuixar la societat de l’època d’una manera molt il·luminadora, especialment en aquells contextos on les restes arqueològiques no han deixat una
clara empremta per a la seva lectura. És per això que
una correcta interpretació d’aquests documents pot
ajudar al millor coneixement de la població del moment i de la seva interacció amb el territori.
A l’hora de fer una correcta lectura d’aquests documents, cal tenir present no tan sols el contingut, és a
dir, el text conservat, sinó també el material i el tipus
d’element on es troba, especialment en els casos en què
el primer és fragmentari o insuficient.
The epigraphy of the ager Tarraconensis takes in a
wide variety of media, materials, personages and datings. They allow us to draw a very illuminating picture
of the society of the period, especially in those contexts
where the archaeological remains have not left a clear
imprint for their interpretation. For this reason a correct interpretation of these documents could help to
improve our knowledge of the population at the time
and their interaction with the territory.
When it comes to interpreting these documents
correctly we have to take into account not only their
content, in other words the preserved text, but also the
material and the type of element they are found on,
especially in those cases where the first is fragmentary
or insufficient.
2.1. Monuments i reflex social
2.1.1. Materials i suports epigràfics
2.1. Monuments and their social reflection
2.1.1. Epigraphic materials and media
Les inscripcions del territori de l’antiga Tarraco es
presenten en diversos tipus de materials lapidis, la major part en estat fragmentari. També, com ja ha estat
mencionat, hi ha una important presència de textos
sobre ceràmica de cuina, tot i que també sobre altres
objectes mobles, algun d’ells en plom (32) o bronze
(16 i 34). El tipus de pedra més utilitzat és la calcària
rosa groguenca pròpia de la zona de Tarraco, la pedra
de Santa Tecla (8, 15, 17, 19, 42, 50, 67 i 70), especialment preuada per als pedestals o per als blocs
monumentals (Àlvarez et al. 2009, 57). En altres casos
s’utilitza la calcària local, ja sigui la varietat anomenada
«llisós» (9, 10, 11, 22, 63, 89 i 92) també pròpia de
la zona propera a Tarragona, ja sigui altres tipus ben
coneguts, com la pedra d’Alcover (62, 68 i 95). Cap a
la zona interior del Penedès es documenten principalment lumaquel·les (25, 71 i 73) i gresos (38, 47, 54,
71 i 78) i, cap a la costa, la calcària grisa del Garraf
(3) o el gres de Montjuïc (cf. irc i, p. 14). També és
molt habitual el marbre blanc importat de les pedreres
de Luni (Carrara) (20, 27, 29, 36, 45, 59, 84 i 60),
la major part de vegades reutilitzat de les plaques de
revestiment d’èpoques anteriors. Destaca un possible
cas d’inscripció sobre un marbre blanc grisós que podria correspondre a la variant de Luni coneguda com a
bardiglio, o potser a la variant del tipus provinent dels
Pirineus (Saint-Béat) (23).
Les inscripcions del territori permeten confirmar
com hi ha una predilecció pels materials més sumptuosos per part de les capes més benestants de la societat. En aquest sentit, l’elecció de la pedra de San-
The inscriptions from the territory of ancient
Tarraco are found on various types of stone slabs, the
majority of which are fragmented. As we have already
mentioned, many texts are also found on kitchenware, as well as on other movable objects, some of
them made of lead (32) and bronze (16 and 34). The
most commonly used stone was the yellowish-pink
limestone found in the Tarraco area, otherwise known
as Santa Tecla stone (8, 15, 17, 19, 42, 50, 67 and
70), which was especially appreciated for pedestals
and monumental blocks (Àlvarez et al. 2009, 57). In
other cases local limestone was used, either the variety known as “llisós” (9, 10, 11, 22, 63, 89 and
92) also from the area near Tarragona, or other wellknown types such as Alcover stone (62, 68 and 95).
Towards the interior of the Penedès we find mainly
“lumaquel·les” (clam sandstone) (25, 71 and 73) and
sandstones (38, 47, 54, 71 and 78) and, towards the
coast, the grey Garraf limestone (3) or the Montjuïc
sandstone (cf. irc i, p. 14). It is also common to find
white marble imported from the quarries of Luni
(Carrara) (20, 27, 29, 36, 45, 59, 84 and 60), the
majority being reused wall plaques from earlier periods. Particularly interesting is the possible case of an
inscription on greyish white marble that may be of
the variant from Luni known as bardiglio or perhaps
of the variant of the type from the Pyrenees (SaintBéat) (23).
The territory’s inscriptions allow us to confirm
how the wealthiest classes showed a predilection for
25
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
ta Tecla i del marbre blanc d’importació, juntament
amb altres aspectes tècnics, com una acurada ordinatio
i paleografia o la presència d’elements decoratius, sol
correspondre a monuments que assenyalen el nivell
cultural i un tipus de commitenza exigent. Això es veu
repassant els tipus de suports epigràfics, des dels pedestals tripartits, els blocs monumentals i les plaques
arquitectòniques de marbre, passant pels diferents tipus d’ares decorades, fins a arribar als més modestos
blocs o plaques destinats als monuments funeraris més
senzills, col·lectius o individuals que fossin. L’estudi
dels elements que configura cada tipus de monument,
la forma i el disseny, el material amb què estaven fets,
la decoració, la disposició textual i la paleografia, etc.,
completa i integra la interpretació històrica del text
en si, i en molts casos aquesta anàlisi pot revelar fins
i tot una informació única per al millor coneixement
del document.
the most sumptuous materials. In this respect, the
choice of Santa Tecla stone and imported white marble, together with other technical aspects, such as a
meticulous ordinatio and palaeography, or the presence of decorative elements, usually corresponds to
monuments that show the cultural level and a type
of demanding commitenza. This can be seen when reviewing the types of epigraphic media: from tripartite
pedestals, monumental blocks, marble architectonic
plaques and the different types of decorated altars,
to the more modest blocks or plaques designed for
simpler collective or individual funerary monuments.
The study of the elements that make up each type of
monument –the shape and design, the material used,
the decoration, the textual disposition, the palaeography, etc.– complete and integrate the historical interpretation of the text itself. In many cases this analysis
can even reveal unique information that adds to our
knowledge of the document.
2.1.2. Suports epigràfics monumentals
2.1.2. Monumental epigraphic media
L’epigrafia del territori de Tarraco conté una sèrie
de monuments de característiques molt particulars,
entre els quals se’n troben dos de gran impacte visual,
gairebé conservats íntegres: un arc honorífic i un monument funerari, tots dos guarnits amb textos de grans
dimensions. Tot i que totes dues inscripcions formen
part de la iconografia popular de Tarraco, és sens dubte
la que es troba al fris de l’Arc de Berà la més emblemàtica i monumental, ja que va permetre identificar les
propietats dels poderosos Licinii Surae al territori (6).
La simbologia de l’arc, amb la inscripció amb la dedicació ex testamento, i tota la parafernàlia decorativa que
l’acompanyava, malauradament perduda, feia d’aquesta consagració del monument a August un dels més
grans esdeveniments públics de reafirmació del poder
de la família a tota la Citerior.
A la mateixa Via Augusta que decora l’arc dels Licinii es troba la coneguda Torre dels Escipions, situada a
la vora mateix de la via (51). El monument és en realitat un sepulcre turriforme del qual, tot i haver-se conservat al fris superior part dels versos que componien
el text funerari, es desconeix el nom del propietari. De
totes maneres, la mateixa construcció és indicadora de
la categoria social del destinatari, algú amb els recursos
suficients per poder finançar el monument, probablement a prop de terrenys de la seva família. La tomba
estava acompanyada d’altres tipus de sepultures, i també va ser recuperada una inscripció votiva a la rodalia
(2), on, a més a més, s’han identificat les restes d’una
vil·la (Rovira i Dasca 1994).
Sempre a la Via Augusta, a la mansio ad fines identificada a l’altura de Martorell, es troba el pont romà
sobre el Llobregat, que ha conservat les marques de
les tres legions que van intervenir en la seva construcció i que van ser les mateixes que van fundar Barci26
The epigraphy of the territory of Tarraco includes
a series of monuments with very particular characteristics. Among these there are two with a great visual
impact that are almost completely preserved: an honorific arch and a funerary monument, both of which
have long texts. Although both inscriptions form part
of the popular iconography of Tarraco, the most emblematic and monumental is, without doubt, that
found on the frieze of the Arch of Berà, as it allows
us to identify the properties of the powerful Licinii
Surae in the territory (6). The symbology of the arch,
with its ex testamento dedication inscription, and all
the decorative paraphernalia that accompanied it, now
unfortunately lost, made this consecration of a monument to Augustus one of the biggest events of public
reaffirmation of the power of the family in the whole
of the Citerior.
On the same Via Augusta that is decorated with the
arch of the Licinii we have the well-known Tower of
the Scipios, located right by the side of the road (51).
The monument is actually a tower-shaped sepulchre,
although, despite the part of verses that made up the
funerary text having been preserved on the upper frieze,
we do not know the name of the owner. In any case, the
construction itself is indicative of the social category of
the occupant as someone with sufficient resources to
finance a monument, probably with nearby land belonging to their family. The tomb was accompanied by
other types of burials and a votive inscription was also
found nearby (2), where, moreover, the remains of a
villa have been identified (Rovira and Dasca 1994).
Staying on the Via Augusta, at the mansio ad fines
identified in the Martorell area, is the Roman bridge
over the River Llobregat, which has the preserved
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
no. Les lletres esgrafiades sobre el pont documenten
clarament la intervenció en la seva construcció dels
soldats de les legiones iii Macedonica, vi Victoriosa i x
Gemina (54).
Finalment, cal recordar l’enigmàtic titulus musivus
de la monumental cúpula de Centcelles (52), la qualitat de la qual ja és prou eloqüent per identificar l’estatus social del desconegut propietari.
marks of the three legions that participated in its construction. These were the same legions that founded
Barcino. The letters inscribed on the bridge clearly
document that it was built by the soldiers of the iii
Macedonica, vi Victoriosa and x Gemina legions (54).
Finally, we have to recall the enigmatic titulus musivus on the monumental cupola of Centcelles (52),
the quality of which is sufficiently eloquent to demonstrate the social status of the unknown owner.
– Altres blocs monumentals
Com s’ha vist, la monumentalitat de la tomba és
un element fonamental per deduir el nivell cultural i
socioeconòmic del personatge en qüestió. Per aquest
motiu, les inscripcions sobre grans elements arquitectònics, com arquitraus, grans plaques de revestiment o
blocs constructius, afegeixen a la informació del contingut textual, a vegades fragmentària o poc significativa, una apreciació en termes de valoració econòmica i
social que aquest tipus de monument representa. L’absència d’altres elements que permetin una identificació
del personatge fan de l’anàlisi formal del monument
una eina fonamental.
Un cas il·lustratiu d’aquesta funció l’exemplifica
l’enorme bloc paral·lelepípede recuperat a Pacs amb
la sola menció del cognom del personatge, Bassus, a
l’angle superior esquerre (38). Només el suport de
l’epígraf és prou indicatiu de la importància del monument i, per descomptat, del personatge a qui va pertànyer. Tant la grandària de les lletres conservades com
les excepcionals mesures del bloc on es troben inscrites
impliquen la seva destinació a un edifici les dimensions del qual són, amb diferència, les més assenyalades
dins del panorama dels monuments funeraris presents
a tot el territori, deixant a banda la Torre dels Escipions. Malgrat el desconeixement del nom de família i
altres dades d’aquest Bassus, la inscripció el situa entre
els grans terratinents de la zona del Penedès, al qual
caldrà associar una propietat, probablement la important vil·la localitzada a la Rectoria de Pacs.
Un altre cas semblant és el fragment d’arquitrau
monumental amb només l’adprecatio als déus Manes
recuperat a la vil·la romana de Centcelles (67). Igual
que Bassus, el propietari del sepulcre de Centcelles devia ser un personatge benestant, amb prou notorietat,
tal com reflecteixen la monumentalitat i la qualitat del
bloc. La seva recuperació a la vora de la vil·la de Centcelles, on es va recuperar el preuat pedestal del sevir
augustal M. Fulvius Musaeus dedicat per l’esposa Sutoria Surilla (11), fa pensar que en pogués haver estat
també el propietari. En aquest cas, monumentalitat,
qualitat i cronologia coincideixen, cosa que reforça
aquesta hipòtesi.
Per la seva banda, l’enorme placa de revestiment
amb part del cursus honorum d’un senador, el nom del
qual malauradament s’ha perdut, també s’adiu amb
la importància social del personatge en qüestió (7).
– Other monumental blocks
As we have seen, the monumentality of a tomb
is a fundamental element for deducing the cultural
and socio-economic level of the person in question.
For this reason, the inscriptions on large architectural
elements, such as architraves, large wall plaques and
blocks of building stone, add to the information contained in the text, which is sometimes fragmentary
or insignificant. This helps us to evaluate this type of
monument in social and economic terms. The absence
of other elements that would allow us to identify the
personage make the formal analysis of the monument
a fundamental tool.
An illustrative case of this function is exemplified
by the enormous parallelepiped block found at Pacs,
with only a mention of the name of the person, Bassus, in the upper left corner (38). The size of the block
containing the epigraph is sufficient indication of the
importance of the monument it would have formed
part of and of course of the person it belonged to. Both
the size of the preserved letters and the exceptional
dimensions of the block on which they are inscribed
imply that it was part of a structure of a size unknown
among the funerary monuments of the territory, with
the exception of the Tower of the Scipios. Despite the
fact that we do not know the family name or any other details about this Bassus, the inscription places him
among the major landowners of the Penedès area and
we have to associate a property to him, probably the
large villa discovered in the Rectory of Pacs.
A similar case is the fragment of monumental architrave bearing only an adprecatio to the gods Manes that
was found in the Roman villa of Centcelles (67). Like
Bassus, the owner of the Centcelles sepulchre must have
been a well-to-do and well-known personage, as can be
seen from the monumentality and quality of the block.
Its find near the villa of Centcelles, where the highlyprized pedestal dedicated to the Augustan sevir M. Fulvius Musaeus by his wife Sutoria Surilla (11) was also
found, leads us to believe that he could also have been
the owner. In this case, monumentality, quality and
chronology coincide, thus reinforcing this hypothesis.
For its part, the enormous wall plaque with part
of the cursus honorum of a senator, whose name has
unfortunately been lost, is also in keeping with the social importance of the personage in question (7). In
27
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
En aquest cas, el nom de la dedicant, la seva esposa
Claudia Atiliana, també ben relacionada amb els alts
estaments de la ciutat, confirma la sumptuositat que
segurament hauria acompanyat el monument funerari, situat, molt versemblantment, en les propietats
familiars, als voltants de Mas Sardà, on, possiblement,
tenia la seva vil·la. Un cas semblant, tot i que una mica
més modest, és el bloc de L. Bennius Primigenius (19).
La monumentalitat del seu epígraf funerari, dedicat
per la seva esposa Quintia Procula, també és reflex del
seu monument funerari, un mausoleu que devia ser
ben visible segons es desprèn de la grandària del bloc
i de les lletres. Aquesta visibilitat convé, en qualsevol
cas, a un ric personatge, com va poder ser Primigenius,
possiblement relacionat amb una branca dels funcionaris del tresor provincial. Una altra placa de revestiment monumental recuperada al castell de Castellet,
a les Masuques, recorda el nom d’un altre personatge
també desconegut, ja que el nom ha quedat malauradament mutilat (59). De totes maneres, la grandària
de les lletres i de la placa de marbre destaquen la categoria del monument al qual estava destinat i, en darrer
terme, la del desconegut propietari, el mausoleu del
qual, en canvi, es pot identificar a les restes pròximes
al lloc de trobada.
Blocs molt més modestos, però que morfològicament responen a part de monuments més grans i
complexos, recorden el nom o bé de personatges concrets, com és el cas de L. Cornelius Tacitus (24), de
curiosa homonímia amb l’historiador romà, el de C.
Farronius Quietus (25), amb el camp epigràfic rebaixat, i fins i tot el de l’anònim de cognom començat
amb Ru[---] (47). Tots tres casos representen un altre
tipus de monuments funeraris que, tot i ser de dimensions més reduïdes que les que es dedueixen dels
fragments comentats al principi, col·loquen els seus
propietaris entre la població amb poder econòmic suficient per costejar-se un mausoleu, propi o familiar,
de certa importància.
this case, the name of the dedicator, his wife Claudia
Atiliana, who was also well connected to the city’s high
society, confirms the sumptuousness that would no
doubt have accompanied the funerary monument. It
would probably have been located on the family property in the area of Mas Sardà, where they possibly had
a villa. A similar, although slightly more modest case is
that of the block of L. Bennius Primigenius (19). The
monumentality of the funerary epigraph, which was
dedicated by his wife Quintia Procula, is also a reflection of the monument, a mausoleum that must have
been highly visible, judging by the size of the block
and the lettering. In any case, this visibility suits a rich
person such as Primigenius, who was likely linked to
a branch of the officials who ran the provincial treasury. A monumental wall plaque found in the castle
of Castellet (Les Masuques) commemorates another
unknown person, as the name has unfortunately been
obliterated (59). In any case, the size of the lettering
and the marble plaque highlight the category of the
monument of which it would have been a part, as well
as that of its unknown owner, whose mausoleum, on
the other hand, can be identified in the remains close
to the site where it was found.
Some much more modest blocks that correspond
morphologically to part of larger, more complex
monuments recall the names of specific persons, such
as L. Cornelius Tacitus (24), namesake of the famous
Roman historian, that of C. Farronius Quietus (25),
with the epigraphic field lowered, and even that of the
anonymous person whose surname began with Ru[---]
(47). All three cases represent another type of funerary
monument that, despite being smaller than those that
can be deduced from the first fragments mentioned,
place their owners among the population with sufficient wealth to pay for a mausoleum of a certain size,
for themselves or for their family.
2.1.3. Els pedestals
Pedestals vary in size and they present, in the case
of the most distinguished owners, more carefully prepared formal characteristics in both the composition
of the text and the elements in which it is framed, as
well as in the presence of elaborate mouldings.
Outstanding among the first are the parallelepiped
limestone blocks corresponding to the central die of
the tripartite-type pedestal, which was composed of
a base and its corresponding crowning that was not
normally preserved (Figure 7). This is the case of that
of the senator Q. Gargilius Macer Aufidianus (4), by
far the largest of all those found in the territory, and
those of the flamines L. Minicius Apronianus (8) and
L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus (9) and
the Augustan sevir M. Fulvius Musaeus (11), the latter
of which is one of the few with a decorated moulding
Els pedestals, de grandària variant, presenten, en
el cas dels propietaris més assenyalats, característiques
formals més cuidades, tant en la composició del text,
com en els elements que l’emmarquen, com en la presència de motllures elaborades.
Entre els primers destaca la presència de blocs
paral·lelepípedes de calcària, corresponents al dau central del pedestal tipus tripartit, que estava compost de
base i coronament corresponents, normalment perduts (figura 7). És el cas del senador Q. Gargilius Macer Aufidianus (4), amb diferència el més gran de tots
els recuperats en el territori, però també el dels flàmens
L. Minicius Apronianus (8) i L. Aemilius Sempronius
Clemens Silvanianus (9) i el del sevir augustal M. Ful28
2.1.3. Pedestals
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
Figura 7. Esquema del pedestal tripartit. D: dau central; C:
coronament; B: base. 5: camp epigràfic; 6: motllura. Dibuix:
Di Stefano 1987, 278.
Figure 7. Sketch of the tripartite pedestal. D: central die; C:
crown; B: base. 5: epigraphic field; 6: moulding. Drawing: Di
Stefano 1987, 278.
vius Musaeus (11), aquest últim un dels pocs que presenten motllura amb decoració (kyma lèsbic). També
es troben altres pedestals dedicats a persones privades,
com el de M. Furius Montanus (27), o el de les dones
Calaria Liciniana (21) i Sulpicia Calagurritana (33).
Un altre tipus de pedestal, en aquest cas eqüestre,
és el monument de L. Aelius Polycletus (10), el jove
decurió de la colònia recordat per la seva mare a la vil·
la de la família prop de la Canonja. L’excepcionalitat
d’aquesta peça és un bon indici de la categoria econòmica de la família, molt probablement connectats amb
lliberts imperials, i, per tant, de la residència on estava
erigida l’estàtua.
Cal destacar que aquest tipus de monument honorífic, molts d’ells erigits en record post mortem de la
persona homenatjada, ha estat recuperat en una zona
relativament propera a la ciutat, en relació amb tot
l’ager. A excepció del pedestal de L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus (9), la procedència del qual
queda encara en dubte, cap d’ells prové de l’àrea a l’est
de la ciutat, ja que totes les troballes es concentren a la
banda dreta del riu Francolí. En aquesta part es troben
importants vil·les a les quals ha estat possible associar
algun d’aquests personatges, com M. Fulvius Musaeus (11), primer propietari de la vil·la de Centcelles,
o, potser, M. Furius Montanus (27), amb els Numisii
i la vil·la de la Llosa, a Cambrils. Altres pedestals han
pogut posar-se en relació amb restes de vil·les menys
espectaculars, ja sigui per la falta d’intervencions arqueològiques, ja sigui perquè l’estat actual de conservació
o les estructures modernes que ocupen el terreny no ho
(Lesbian kyma). Pedestals dedicated to private individuals are also found, including those of M. Furius
Montanus (27) and the women Calaria Liciniana (21)
and Sulpicia Calagurritana (33).
Another type of pedestal, in this case equestrian, is
the monument to L. Aelius Polycletus (10), a young decurion from the colonia commemorated by his mother
at the family villa near La Canonja. The exceptional
nature of this piece is a good indication of the wealth
of the family, which was probably related to imperial
freedmen and therefore to the residence where the
statue was erected.
It has to be stressed that this type of honorific monument, many of which were erected post mortem, has
been found in an area relatively close to the city, in
terms of the ager as a whole. With the exception of the
pedestal of L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus
(9), the origin of which is still in doubt, none has come
from the area east of the city, with all the finds concentrated on the right-hand side of the River Francolí. In
this part there are important villas to which we have
been able to associate some of these personages, such as
M. Fulvius Musaeus (11), the first owner of the villa of
Centcelles, or, perhaps, M. Furius Montanus (27), with
the Numisii and the villa of La Llosa in Cambrils. We
have been able to link other pedestals to less spectacular remains, either due to the lack of an archaeological
study or because the present state of conservation or
the modern structures occupying the site do not allow
it. This is the case of the villa of Repsol Química and
the pedestal of L. Minicius Apronianus (8) or the villa
29
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
permeten. Aquest és el cas de la vil·la de Repsol Química i el pedestal de L. Minicius Apronianus (8) o el de la
vil·la de la indústria Ceratònia, on va ser recuperada la
inscripció de Q. Gargilus Macer Aufidianus (4). Finalment, seguint aquesta sèrie, tot i que malauradament
no s’hagi conservat, la inscripció del senador M. Fabius
Priscus dedicada a C. Apronius Secundus devia trobar-se
en un pedestal també destinat a la vil·la de l’amic a la
zona de la Font de l’Astor, a Vilallonga (5).
of Indústria Ceratònia, where the Q. Gargilus Macer
Aufidianus inscription (4) was found. Finally, following this series, although it has unfortunately not been
preserved, the inscription that senator M. Fabius Priscus dedicated to C. Apronius Secundus would have been
on a pedestal also destined for the villa of his friend in
the area of La Font de l’Astor in Vilallonga (5).
2.1.4. Les plaques de marbre
Inscriptions on marble plaques are more numerous
as, in addition to being the most common element
used for embellishing monuments, whether they were
built with stone or cement and terracotta bricks, it is
also the most easily reused type of medium. Unfortunately, it is also the most fragile and is therefore more
often than not found in a fragmentary state. Many of
these epigraphs have gaps in their texts and are not
well enough preserved for us to reconstruct the original text, sometimes not even enough to give us an
approximate idea of what they said. Most of the cases
give us mere clues to the epigraphic practices that,
despite the sparse or virtually non-existent information in their content, do tell us of the quality and the
sumptuousness of the archaeological site, especially
those where the palaeography or decoration reveal a
highly skilled execution.
The remains of C. Caecilius Inparatus’ inscription
from the villa of El Vinyet in Sitges (20), like that of
Ingenuus and Amoena from El Vilar in Reus (37), are
indications of the presence of private funerary monuments of a certain prominence, despite the fact that
the preserved plaques are relatively modest. Their size
indicates that they were probably used in a funerary
structure, most likely of a private nature. This line is
followed by the plaques of the freedpersons Festus and
Turpilia (42) and [---]mus and Elpis (40). The formulation preserved in both cases indicates that they were
used in a more or less modest structure, although almost certainly of the family type. In the case of Iunius
Eutyches (29), the father of a woman who had good
connections with imperial freedmen in the capital,
it is possible that they were also part of a tomb, the
nature of which is unknown to us, but which would
have been private. Finally, the plaque of Flavius [---]cio
from Valls (26) indicates the presence of at least one
Late Period burial area, probably associated with the
villa of El Vilar in Valls.
Two more inscriptions merit a mention: on the one
hand, the thick marble plaque found at Renau, probably from the Saint-Béat quarries in the Pyrenees, and
on the other, the marble plaque belonging to a Jewish
family found in Els Pallaresos. The former is full of
particularly noteworthy elements, from both the linguistic and the aesthetic points of view; the palaeography, like the carefully executed ordinatio, as well as
Les inscripcions sobre plaques de marbre són les
més nombroses, ja que, a més de ser l’element més habitual per a l’embelliment dels monuments, ja siguin
de pedra o construïts amb ciment i maons de terracota, és el tipus de suport més fàcilment reutilitzable,
trencadís, i, per tant, el que més fàcilment ha arribat
en estat fragmentari. De gran part d’aquests epígrafs
en estat llacunós no s’ha conservat el suficient per poder reconstruir el text originari, a vegades ni tan sols
una idea aproximada. La major part dels casos són rastres de la pràctica epigràfica que, malgrat la seva minsa
o gairebé nul·la informació de contingut, són en canvi
indicis de qualitat i sumptuositat del jaciment, especialment aquells on la paleografia o la decoració revelen
un alt nivell d’execució.
Les restes de la inscripció de C. Caecilius Inparatus, de la vil·la del Vinyet de Sitges (20), igual que la
d’Ingenuus i Amoena, del Vilar de Reus (37), són indicis de la presència de monuments funeraris privats
de certa prominència, tot i ser relativament modestes
les plaques conservades. Les dimensions indiquen que
estaven molt probablement destinades a un edifici funerari, probablement de caràcter privat. Aquesta línia
segueixen tant la placa dels lliberts Festus i Turpilia (42)
com la dels lliberts [---]mus i Elpis (40). La formulació
conservada en ambdós casos indica la seva destinació
a una construcció, més o menys modesta, però molt
versemblantment de tipus familiar. En el cas de Iunius
Eutyches (29), pare d’una dona ben relacionada amb lliberts imperials presents a la capital, hi ha la possibilitat
que estigués destinada també a una tomba la natura de
la qual es desconeix, però d’àmbit privat. Finalment, la
placa de Flavius [---]cio, de Valls (26), indica la presència almenys d’una àrea de necròpolis tardana probablement associada a la vil·la del Vilar de Valls.
Un esment a banda mereixen dues inscripcions: la
gruixuda placa de marbre recuperada a Renau, probablement de les pedreres pirinenques de Saint-Béat, per
una banda, i la placa de marbre d’una família jueva
dels Pallaresos. La primera està carregada d’elements
particularment notables tant des del punt de vista lingüístic com estètic, ja que la paleografia, com l’acurada
ordinatio, així com la redacció del text fan de l’epígraf de Primus, l’esclau de Cornelia Optata, un dels
30
2.1.4. Marble plaques
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
Figura 8. Columbari de Vila-rodona.
Figure 8. The Columbarium of Vila-rodona.
documents més especials i dels més antics de tots els
recuperats a l’ager (23). Tot i no ser coneguda la seva
procedència, en tot cas aquest bloc hauria pogut formar part d’un monument funerari familiar de tipus
col·lectiu, potser un columbari com el conservat a la
veïna Vila-rodona (Gurt i Macias 2002, 97-107) (figura 8). D’altra banda, l’elegant placa de la jueva Isidora,
recuperada en una àrea de necròpolis a la zona dels Pallaresos (44), també denota una qualitat epigràfica poc
habitual al territori en època tardana, ja que les altres
inscripcions cristianes, potser a excepció i amb distància de la de Iulianus (45), no presenten una disposició
de text i decoració tan acurada.
the wording of the text, make the epigraph of Primus,
a slave belonging to Cornelia Optata, one of the oldest and most interesting inscriptions found in the ager
(23). Although we do not know its origin, this block
could have been part of a collective, family-type funerary monument, perhaps a columbarium such as the
one preserved in the neighbouring Vila-rodona (Gurt
and Macias 2002, 97-107) (Figure 8). The elegant
plaque of the Jewess Isidora, found in a burial site area
in Els Pallaresos (44), also denotes an epigraphic quality rarely found in the territory in the Late Period, as
the Christian inscriptions, perhaps with the exception,
by a long stretch, of that of Iulianus (45), do not have
such a carefully executed text and decoration.
2.1.5. Les ares funeràries
2.1.5. Funerary altars
Les ares funeràries representen un tipus de monument que, per la seva natura, ja que es tracta d’elements exempts, se sol associar normalment a necròpolis col·lectives, com les situades a les vies funeràries
als afores de les ciutats. Tots els exemples recuperats a
l’ager són d’una certa qualitat artística, ja sigui pel material escollit o per l’elaboració segons els casos, la qual
cosa reflecteix un consumidor amb capacitat d’escollir
i, per tant, sufragar la despesa que aquest tipus de monuments suposava.
Pel context de recuperació, aquestes inscripcions
degueren pertànyer als conjunts funeraris nascuts a
l’entorn de la Via Augusta, pròxims a un cementiri privat dependent d’una vil·la veïna. Aquest és el cas de
l’ara del sevir Lucretius Nicephorus, recuperada als peus
de la Torre dels Escipions (12), i dels soldats Sulpicius
Sabinus (13), de la torre del Mas del Bisbe, i Staberius
Felicianus (14), del Mas dels Canonges, totes dues recuperades a pocs metres de la Via Augusta. La gran estela de pedra de Santa Tecla del soldat oriünd d’Emerita
Augusta Asullius Modestinus, reutilitzada en un pou de
la zona de la Canonja, probablement estaria també destinada a ser exposada en algun lloc de la via (15).
En el cas de l’esplèndida ara de Tyche, recuperada a
la vil·la de l’església d’Altafulla (28), és possible asso-
Due to the individual nature of funerary altars, they
represent a type of monument that is normally associated with collective burial sites, such as those situated
on the funerary ways on the outskirts of the towns.
All the examples found in the ager have a certain artistic quality, either due to the chosen material or their
manufacture, according to each case, which reflects a
consumer with the ability to choose and, therefore, to
pay for this type of monument.
Judging by the context in which they were found,
these inscriptions would have belonged to the funerary complexes that grew up around the Via Augusta,
near a private cemetery belonging to a neighbouring
villa. This is the case of the altars of the sevir Lucretius Nicephorus, found at the foot of the Tower of
the Scipios (12), and the soldiers Sulpicius Sabinus
(13), from the Mas del Bisbe Tower, and Staberius Felicianus (14), from Mas dels Canonges, both found a
few metres from the Via Augusta. The large Santa Tecla stone stela commemorating Asullius Modestinus,
a soldier from Emerita Augusta, which was reused in
a well in the La Canonja area, would probably also
have been displayed somewhere along the roadside
(15).
31
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
ciar-la a la pròpia necròpolis domèstica. Es tracta d’un
monument força treballat i provinent d’un taller de
qualitat, cosa que denota el nivell adquisitiu del comitent. A més, conté un llarg text, part del qual amb
marcat caràcter poètic.
2.1.6. Els sarcòfags
Un dels elements més característics en les necròpolis urbanes són els sarcòfags, de plom, marbre o pedra
local, llisos o profusament decorats. Tarraco compta
amb un important taller, que va tenir un moment de
màxima expansió cap al segle iii dC (Claveria 1990,
164-166). Són molt pocs els sarcòfags recuperats al
territori, i només un conserva la seva inscripció. Es
tracta d’un exemplar llis de pedra (llisós), sense decoració, excepte l’espai central rebaixat destinat al camp
epigràfic, datat al segle iii dC, com la major part dels
sarcòfags recuperats a la ciutat. Està dedicat per Q.
Clodius Evangelus al seu nét, del qual s’ha perdut completament el nom (22). L’elecció d’un monument com
aquest i la seva recuperació en un lloc tan distant del
suburbi urbà podria indicar una propietat dels Clodii a
la zona de les Borges del Camp, tot i que no és descartable que es portés d’una zona més llunyana.
2.1.7. Les ares votives
De les tres inscripcions votives provinents del territori de Tarraco, només se’n conserva una que, tot i
mutilada a la part on es trobava el nom de la divinitat
a qui va ser consagrada, conserva en canvi el del dedicant, C. Clodius Aemilianus (3). La peça està feta amb
la calcària grisa del Garraf i va ser recuperada a la rodalia de la vil·la romana de Darró, una de les residències
més espectaculars de tot l’ager (López i Fierro 1990).
Aquest personatge és conegut, ja que també apareix en
un fragment d’epígraf honorífic procedent de la ciutat
de Tarraco, cosa que fa versemblant l’adscripció de la
propietat al mateix C. Clodius Aemilianus honrat al fòrum de la colònia (rit 542).
Queda notícia d’una segona ara votiva de la qual,
malgrat la seva pèrdua, s’ha conservat el gravat, potser
fantasiejant. L’ara va ser dedicada a Iuppiter Dominus
per part de Licinius Calidromus (2). La importància
d’aquesta inscripció resideix en el fet que va ser recuperada a prop de la Torre dels Escipions, cosa que serveix
per enfortir la relació del lloc amb el fundus Liciniorum
documentat per la presència de l’Arc de Berà.
2.1.8. Altres suports i altres funcions
– Inscripcions prescriptives i didascàliques
També en el territori s’ha pogut documentar l’existència d’altres tipus d’inscripcions, el propòsit de les
quals en principi no respon a l’ambient monumental
32
The splendid altar of Tyche found at the villa of
the church in Altafulla (28) may have come from the
villa’s own domestic cemetery. It is a very elaborate
monument from a quality workshop, demonstrating
the spending power of the person who had it made.
Moreover, it has a long text, part of it of a marked
poetic nature.
2.1.6. Sarcophaguses
One of the most characteristic elements of urban
burial sites is the sarcophagus; these can be made of
lead, marble or local stone and be either plain or profusely decorated. Tarraco had an important workshop
manufacturing sarcophaguses that reached the peak of
its production around the 3rd century AD (Claveria
1990, 164-166). Very few examples have been found
in the territory and on only one has the inscription
been preserved. It is a plain sarcophagus made of stone
(“llisós”) and undecorated, except in the lowered central part for the epigraphic field; it dates from the 3rd
century AD, as do most of those found in the city. It
was dedicated by Q. Clodius Evangelus to his grandson,
whose name has been completely lost (22). The choice
of a monument such as this and its find in such a distant part of the urban suburbs could indicate that the
Clodii owned a property in the area of Les Borges del
Camp, although we cannot rule out that it had been
brought there from somewhere else.
2.1.7. Votive altars
Of the three votive inscriptions found in the territory of Tarraco, only one has been preserved. Although it has been defaced on the part where the
name of the divinity to which it was consecrated
appeared, we can still see the name of the dedicator, C. Clodius Aemilianus (3). It is made of the grey
limestone from the Garraf region and was found
in the area of the Roman villa of Darró, one of the
most spectacular residences in the whole ager (López
and Fierro 1990). This personage is known to us, as
he also appears on a fragment of honorific epigraph
from the city of Tarraco, meaning that we can quite
plausibly ascribe it to the property of the same C.
Clodius Aemilianus who was honoured in the forum
of the colonia (rit 542).
We have a report of a second votive altar which
has since been lost, although the engraving, perhaps
somewhat fantasised, has been preserved. This altar
was dedicated to Iuppiter Dominus by Licinius Calidromus (2). The importance of this inscription lies
in the fact that it was found near the Tower of the
Scipios, which helps strengthen the link of that place
with the fundus Liciniorum documented by the presence of the Arch of Berà.
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
sinó a necessitats de caire informatiu. Tot i que els
mil·liaris responen també a aquestes característiques,
en aquest cas es tracta d’elements més aviat de caràcter privat o d’ús intern, es podria dir. Aquest és el cas
de dos textos, curiosament tots dos relacionats amb
l’aigua. En primer lloc, el bloc inscrit amb el senyal
de privatització d’aigua pública a favor, potser, d’un
fundus dels voltants de Riudabella (53), i el titulus pictus de la vil·la dels Munts, la inscripció pintada sobre
una de les parets bellament decorada de l’ambulatio del
jardí (35). En ambdós casos es tracta d’indicacions de
caràcter particular: en el primer text, es recorda l’autorització rebuda del mateix emperador Adrià per fer ús
privat de les aigües d’una font que brollava a prop de
la propietat, i, en el segon, les mesures per construir
una cisterna per ordre dels propietaris, Valerius Avitus
i Faustina.
Com a cas excepcional, cal recordar la presència
de la inscripció sobre la cúpula de mosaic de la vil·la
de Centcelles (52). Les dues lletres presents a l’anca
del cavall d’un dels personatges de l’escena de la cacera indiquen la voluntat de deixar constància d’una
indicació de propietat, potser el nom del dominus de la
vil·la, tot i que de manera només intel·ligible als seus
contemporanis.
– Objectes mobles
Una part important de les inscripcions d’ús quotidià es troben sobre l’anomenat instrumentum, és a
dir, els objectes mobles que conformaven l’utillatge
domèstic i que inclou una molt variada tipologia de
suports. Dins del territori de l’antic ager Tarraconensis s’han pogut recuperar tres objectes en metall dotats
d’inscripció: un segell (signaculum) de bronze (34), un
anell (16) i una canonada de plom (32). A diferència
dels dos primers, on el text conservat revela el nom dels
respectius propietaris, C. Valerius Avitus, patró de la vil·
la dels Munts, i Attius Felix, potser propietari d’una vil·
la a la rodalia d’Olèrdola, en el cas de la fistula plumbea
cal pensar que el nom conservat es refereix, en canvi, a
l’encarregat de la foneria on va ser fabricada, l’officina
plumbaria.
– Els grafits de propietat
Però de totes les inscripcions sobre instrumentum,
la categoria més abundant és sens dubte la dels grafits
amb noms propis o senyes d’identificació que s’inscrivien en la vaixella de cuina, tant la comuna com la
més preuada de parets fines o decorada amb motius
impresos, coneguda per aquest motiu com a terra sigillata. El costum de fer servir qualsevol objecte d’ús
quotidià com a base d’escriptura forma part del conegut «epigraphic habit» (MacMullen 1982), per la qual
cosa els estris a l’abast de la mà van ser fets servir com
a suport de textos improvisats, la gran part de les vegades de contingut privat, com els noms personals, o de
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
2.1.8. Other media and other functions
– Prescriptive and didactic inscriptions
Other types of inscription have been documented
in the territory, although their purpose was not monumental, but informative. Even though milestones also
fit into this category, in this case we are speaking of elements that were more of a private nature or for internal
use. This is the case of two texts, strangely enough both
concerned with water. One is the inscribed block indicating the privatisation of public water in favour, perhaps, of a fundus in the area of Riudabella (53), and the
second is a titulus pictus from the villa of Els Munts, an
inscription painted on one of the beautifully decorated
walls of the garden ambulatio (35). In both cases they
are indications of a private nature. The first text records
the authorisation received from the emperor Hadrian
himself to make private use of the waters that flowed
from a spring near the property and the second tells us
of the measures taken to build a cistern on the orders of
the villa owners, Valerius Avitus and Faustina.
As an exceptional case, we have to recall the presence of the inscription on the mosaic cupola in the
villa of Centcelles (52). The two letters on the haunch
of the horse of one of the persons in the hunting scene
indicates a desire to leave a record of ownership, perhaps the name of the villa’s dominus, although in a way
that was only intelligible to their contemporaries.
– Mobile objects
A large part of the inscriptions of daily use are
found on the so-called instrumentum, in other words,
on the mobile objects making up the domestic equipment that included a wide variety of types of media.
Three metal objects with an inscription have been
found in the territory of the ancient ager Tarraconensis: a bronze stamp (signaculum) (34), a ring (16)
and a lead pipe (32). The preserved text on the first
two reveals the names of their respective owners, C.
Valerius Avitus, the patron of the villa of Els Munts,
and Attius Felix, the possible owner of a villa in the
area of Olèrdola. In the case of the fistula plumbea,
we believe the preserved name is that of the person
in charge of the foundry in which it was made, the
officina plumbaria.
– Ownership graffiti
However, of all the inscriptions on instrumentum,
the largest category is without a doubt the names or
identification signs inscribed on kitchenware. This
includes both common ware and the more highly
prized thin-walled ware or that with imprinted motifs,
known for this reason as terra sigillata. The custom
of using any object whatsoever to write on is part of
the so-called “epigraphic habit” (MacMullen 1982).
Implements within easy reach were used for writing
33
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Figura 9. Incisió d’un got ceràmic. Dibuix: aquarel·la de B.
Reymond (Féret i Sylvestre 2008, 323).
Figure 9. Incision on a pottery cup. Drawing: Watercolor of B.
Reymond (Féret and Sylvestre 2008, 323).
caràcter informal, limitats a indicar el propietari o el
destinatari de l’objecte en qüestió (figura 9).
Els textos més llargs presenten una o dues frases
com a màxim, amb les quals mitjançant una perífrasi
s’al·ludeix a la propietat de l’objecte, com són els grafits d’Heraclida (102) i de Minicius (104). La majoria, com s’ha dit, són textos limitats a noms personals,
com per exemple Secundus (108), Zosimus (110) o el
ja mencionat Statutus (109), present en una sèrie de
fins a sis exemplars. La gran majoria dels grafits, però,
es troben en estat molt fragmentari, per la qual cosa
és molt difícil poder adscriure un nom amb seguretat, tot i que alguns es podrien reconstruir: Antheus
(98), Eupron (99), Optatus (106) o Pamphilus (112).
Finalment, es pot identificar alguna al·lusió o joc de
paraules, també presents en aquest tipus d’inscripcions, com la referència a un lladre (Fur, a 101) o a la
possibilitat d’haver tingut sort, en una juguesca, per
exemple, com podria significar també el text Fortunate
(«Oh, tu, afortunat!», de 100).
De vegades pot comparèixer el nom del propietari del dolium, especialment quan aquest indicava una
destinació privada dintre d’un conjunt d’elements
d’un dipòsit més ampli, com és el cas del grafit de la
Burguera (56).
Entre els elements amb grafits de producció destaca
el fragment del molí de gra recuperat a la vil·la dels
Antigons (55), probablement amb la indicació del taller on va ser fabricat.
improvised texts on, the majority of which are of a
private or informal nature, such as personal names,
and limited to indicating the owner or recipient of the
object in question (Figure 9).
The longest texts have at most one or two phrases
in which a periphrasis is used to denote the ownership
of an item, such as the Heraclida (102) and Minicius
(104) graffiti. Most, as we have said, are texts limited to
personal names, such as, for example, Secundus (108),
Zosimus (110), or the above-mentioned Statutus (109),
who is recorded on as many as six items. However, the
vast majority of the graffiti is found in a very fragmented state, making it very difficult to definitively
confirm a name, although some can be reconstructed,
including Antheus (98), Eupron (99), Optatus (106) or
Pamphilus (112). Finally, we can identify the occasional allusion or play on words in this type of inscription,
such as the reference to a thief (Fur in 101) or the possibility of having been lucky in a wager, for example,
which could also be the meaning of the text Fortunate
(“Oh, you, the lucky one!”, from 100).
Sometimes we can see the name of the owner of
a dolium, especially when that indicated a private use
within a larger set of storage items, such as the case of
the graffito from La Burguera (56).
Among the items used for production that contain
graffiti, the grain mill found in the villa of Els Antigons (55) stands out; it is probably the name of the
workshop where it was manufactured.
2.2. Propietaris de fundi al territori:
identificació a partir de l’epigrafia
2.2. The owners of fundi in the territory:
identifying them through epigraphy
Un cop vistos els tipus de suports, el material i els
continguts de les inscripcions recuperades al territori,
Having seen the types of media, material and content of the inscriptions found in the territory, we need
34
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
cal extreure la informació que permeti establir criteris
per a la identificació dels personatges recordats, i en
quina mesura el contingut analitzat juntament amb
el continent pot ajudar a establir propietats en els
contextos arqueològics. De fet, el tipus de document
recuperat permet extreure una sèrie de paràmetres a
l’hora d’adjudicar un nom a un jaciment. En principi,
la identificació del personatge i la seva contextualització social a partir del text i el tipus de suport epigràfic,
el material i la seva monumentalitat, permet precisar el tipus d’individu i la seva relació amb el jaciment
o context arqueològic en el qual ha estat recuperat. En
conseqüència, els documents més fàcilment identificables són els blocs monumentals dels mausoleus privats,
que ofereixen la probabilitat més alta. En segon lloc,
les plaques amb la relació dels membres d’una mateixa
família poden ser indicatives de la seva destinació a un
monument funerari conjunt, probablement també associat a una propietat de la mateixa família. En tercer
lloc, la resta de textos, que en virtut de les seves característiques podran amb més o menys versemblança ser
adscrits a una necròpolis i, de vegades, podran ajudar a
la proposta de l’existència d’una vil·la a la rodalia.
A continuació es passa una relació de les inscripcions que han permès proposar la identificació del propietari de determinades vil·les romanes, segons siguin
els jaciments de pertinença al territori pat o no.2
to extract the information that allows us to establish
criteria for identifying the persons commemorated.
We also have to look at to what extent the analysed
content, together with the medium, can help to establish properties in the archaeological context. In
fact, the type of document found allows us to extract
a series of parameters when adjudicating a name to an
archaeological site. In principle, the identification of
the personage and his or her social contextualisation,
based on the text and type of epigraphic medium,
the material and its monumentality, allows us to describe the type of individual and their relationship
with the archaeological site or archaeological context
where the piece was found. Consequently, the most
easily identifiable documents are the monumental
blocks from private mausoleums, which offer the
highest probabilities. In second place, plaques with
a list of the members of the same family can indicate
that they come from a funerary monument complex,
probably associated with a property belonging to the
same family. In third place are the rest of the texts
that, by virtue of their characteristics, can more or
less plausibly be attributed to a burial site and can
sometimes help with the hypothesis that there was a
villa in the area.
Below is a list of the inscriptions that have allowed
us to hypothetically identify the owners of specific Roman villas, according to whether the archaeological
sites are in to the ATP territory or not2.
2.2.1. A la dreta del Francolí (zona pat)
Les troballes més significatives a l’hora de conèixer
els propietaris en els jaciments localitzats en l’àmbit
d’estudi del projecte han estat la vil·la de Mas Sardà (jac 35), de L. Bennius Primigenius i la seva dona
Quintia Procula, la vil·la Ceratònia (jac 119), del senador Q. Gargilius Macer Aufidianus i la seva esposa
Apronia Iusta, la vil·la de Centcelles (jac 103), de M.
Fulvius Musaeus i Sutoria Surilla, la vil·la dels Antigons (jac 66), de Iulius Statutus i Porcia Corinthides, la
vil·la del Vilar de Reus (jac 94), de la família Calaria
i, finalment, la vil·la de Repsol Química (jac 37), de
L. Minicius Apronianus. Un desconegut [---] L. f. M.
n Met(---), personatge d’època tiberiana, podria haver
estat un familiar del propietari de l’enorme vil·la de la
Burguera (jac 174).
D’altra banda, la recuperació d’inscripcions en zones on no ha estat fins al moment localitzat cap jaciment permet suposar que als voltants va trobar-se una
vil·la de certa importància, en vista dels personatges
recordats, com és el cas de la vil·la del decurió L. Aelius
Polycletus, a la partida de Miralbó a la Canonja, la vil·
la de la matrona Sulpicia Calagurritana, a Constantí, i
la vil·la de la Font de l’Astor, de L. Apronius Secundus,
2.2.1. To the right of the River Francolí
(the atp area)
2. Per a un catàleg raonat dels propietaris de vil·les del territori
de Tarraco, cf. Gorostidi et al. en premsa.
2. For a reasoned catalogue of the owners of the villas in the
territory of Tarraco, cf. Gorostidi et al. in press.
The most significant finds in terms of ascertaining
who owned the properties on the archaeological sites
found in the project study area have been at the villa of
Mas Sardà (jac 35), L. Bennius Primigenius and his wife
Quintia Procula; the Ceratònia villa (jac 119), belonging to the senator Q. Gargilius Macer Aufidianus and
his wife Apronia Iusta; the villa of Centcelles (jac 103)
belonging to M. Fulvius Musaeus and Sutoria Surilla;
the villa of Els Antigons (jac 66) belonging to Iulius
Statutus and Porcia Corinthides; the villa of El Vilar
in Reus (jac 94) belonging to the Calaria family and,
finally, the villa of Repsol Química (jac 37) belonging
to L. Minicius Apronianus. An unknown person, [---]
L. f. M. n Met(---), from the period of Tiberius, may
have been a relative of the owner of the enormous villa
of La Burguera (jac 174).
On the other hand, the finds of inscriptions in
areas where to date no archaeological sites have been
located lead us to assume that there was a villa of a certain importance in the area. We can presume this from
35
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
amic del jove i prometedor senador M. Fabius Priscus,
al terme de Vilallonga.
Quant a la informació aportada pels segells sobre
ceràmica de tipus industrial, cal recordar les dues propietats de famílies benestants de Tarraco identificades
gràcies als textos d’aquest tipus d’inscripcions. Per una
banda, els Domitii Ahenobarbi semblen documentar-se
a través del segell recuperat a la Canaleta amb la marca
de Sex. Domitius, pròpia de l’Aumedina, cosa que ha
fet pensar en una possible producció en una segona vil·
la més propera a la ciutat, també propietat d’aquesta
important família (cf. 140). Per altra banda, un segell
sobre dos exemplars de dolia, un recuperat al Mas d’en
Toda (170) i l’altre al Mas de Gomandí (169), han permès identificar M. Clodius Martialis, un magistrat de
la colònia d’època flàvia (rit 168), que podria haver
estat el propietari d’un fundus localitzat entre aquests
dos jaciments veïns.
2.2.2. Resta del Camp de Tarragona, el Penedès i el
Garraf
A la resta del territori també hi ha algunes vil·les
amb propietaris coneguts, com és l’emblemàtic cas de
la vil·la dels Munts, de C. Valerius Avitus, documentat
en diverses inscripcions, dues d’elles trobades in situ,
però també hi ha altres casos, potser no tan espectaculars, on la propietat de les vil·les també pot ser reconeguda gràcies als rastres epigràfics. Aquest és el cas
de la vil·la de C. Caecilius Inparatus, a la vil·la romana
del Vinyet (Sitges, Garraf ), i de C. Clodius Aemilianus,
propietari de la magnífica vil·la de Darró. L’indici de la
inscripció de l’Arc de Berà ha fet raonablement proposar la seva relació amb un fundus Liciniorum l’extensió
del qual potser arribava fins a la Torre dels Escipions,
on es va recuperar l’ara votiva de Licinius Calidromus.
La resta de documentació no permet associar amb
claredat noms i propietats, però prova la presència
d’individus de certa categoria al territori del Penedès:
a la Vinya del Taberner, a Vilobí, es localitzà probablement una propietat dels Farronii, mentre que a Sant
Pere de Molanta, un fundus Paetinianum. Queda la
possibilitat de proposar a Cal Novançà, a Sant Martí Sarroca, l’existència d’una propietat dels Cornelii,
en la qual s’hauria erigit el monument funerari de L.
Cornelius Tacitus. Més mutilat està el bloc de marbre
recuperat al camp d’aviació de la Riba, amb la menció
d’un Cornelius i un Valerius, però l’estat fragmentari de
la peça impedeix extreure’n més consideracions.
A Pacs es troben les restes del monument funerari
d’un personatge del qual només s’ha conservat el cognom, Bassus, però la monumentalitat del bloc conservat fa possible relacionar-lo amb una propietat identificable a les restes localitzades al Camp del Salinar.
Un altre element monumental d’un personatge el nom
del qual ha arribat mutilat va ser recuperat al castell
36
the persons commemorated, as in the case of the villa
of the decurion, L. Aelius Polycletus, in the Miralbó
sector of La Canonja, the villa of the matrona Sulpicia
Calagurritana in Constantí, and the villa of La Font de
l’Astor belonging to L. Apronius Secundus, a friend of
the young and promising senator, M. Fabius Priscus, in
the municipality of Vilallonga.
As far as the information we can glean from the
stamps on industrial-type pottery is concerned, we
can mention the two properties belonging to wealthy
Tarraco families identified thanks to the texts on this
type of inscription. On the one hand, the Domitii Ahenobarbi appear to be documented through the stamp
found at La Canaleta with the mark of Sex. Domitius,
from Aumedina, which leads us to believe in a possible production in a second villa nearer the city, which
would also have belonged to this important family (cf.
140). On the other hand, a stamp on two specimens of
dolia, one found at Mas d’en Toda (170) and the other
at Mas de Gomandí (169), have allowed us to identify
M. Clodius Martialis, a magistrate of the colonia in the
Flavian period (rit 168), who may have been the owner of a fundus located between these two neighbouring
archaeological sites.
2.2.2. The rest of the Camp de Tarragona,
El Penedès and El Garraf
We also know the owners of some of the villas in
the rest of the territory, such as the emblematic example of the villa of Els Munts belonging to C. Valerius
Avitus, who is documented in various inscriptions, two
of them found in situ. However, there are also other
examples, although perhaps not as spectacular, where
the ownership of the villas can be ascertained from the
epigraphic clues. This is the case of C. Caecilius Inparatus and the villa of El Vinyet (Sitges, Garraf ) and that
of C. Clodius Aemilianus, the owner of the magnificent
villa of Darró. The inscription on the Arch of Berà has
quite reasonably led to the suggestion of a connection
with a fundus Liciniorum, which perhaps extended as
far as the Tower of the Scipios, where the votive altar
of Licinius Calidromus was found.
The rest of the documentation does not allow any
clear association between names and properties, although they are proof of the presence of individuals
of a certain category in the territory of El Penedès. La
Vinya del Taberner in Vilobí is the probable location
of a property belonging to the Farronii, and in Sant
Pere de Molanta there was a fundus Paetinianum. It is
also possible that at Cal Novançà in Sant Martí Sarroca there was a property belonging to the Cornelii,
where a funerary monument to L. Cornelius Tacitus
would have been erected. More badly defaced is the
marble block found on the airfield at La Riba, which
mentions a Cornelius and a Valerius, although the frag-
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
de Castellet, les Masuques. En aquest cas, igual que
amb el bloc de Bassus, cal suposar un mausoleu relacionat amb una propietat a la zona. També s’han pogut
identificar propietaris més modestos, com és el cas dels
lliberts Festus i Turpilia, al Mas la Berna.
Finalment, hi ha documents que indirectament
informen de l’existència d’una vil·la a llocs on falta
qualsevol altre tipus d’indicis, com és el cas de la indicació de propietat d’aigua a Riudabella, o algun tipus d’inscripcions funeràries que permeten pensar que
haguessin estat destinades a un cementiri privat, com
és el cas de Primus a Renau, esclau d’una Cornelia Optata, i Cladus, probablement al servei d’un Lucretius, a
Sant Pere de Molanta, totes dues inscripcions de certa
vàlua, especialment la de Renau, dedicades per parents
directes, per la qual cosa és possible que les seves tombes formessin part d’una necròpolis privada associada
a una vil·la de la zona. En aquesta línia cal situar la
inscripció d’Isidora, recuperada en una necròpolis dels
Pallaresos: la qualitat del text fa pensar en la presència
d’una propietat d’aquesta família jueva a la zona, on,
d’altra banda, no se n’ha identificada cap.
Diferent és el cas de la inscripció dels Iunii de la
Rectoria de Pacs, on un dels personatges ha estat reconegut i relacionat amb lliberts de la gens Ceionia,
probablement funcionaris de la casa imperial d’època
antonina. La qualitat de les restes de la vil·la, decorada amb mosaics policroms, podria correspondre a una
propietat de lliberts imperials, ben documentats a la
capital.
mented state of the piece prevents us from drawing
any more inferences.
In Pacs we find the remains of the funerary monument to a person of whom only the surname, Bassus,
has been preserved, although the monumentality of the
preserved block makes it possible to link it to a property identifiable in the remains located at El Camp del
Salinar. Another monumental element referring to a
person whose name has been defaced was found in the
small castle of Castellet (Les Masuques). In this case,
like that of the Bassus block, we have to assume that it
was part of a mausoleum associated with a property in
the area. More humble owners have also been identified, such as the freedmen Festus and Turpilia at Mas
la Berna.
Finally, there are documents that tell us indirectly
about the existence of a villa in places where there is no
other type of evidence. This is the case of the indication of water ownership at Riudabella, or certain types
of funerary inscription that lead us to believe that they
come from a private cemetery, such as that of Primus,
a slave belonging to one Cornelia Optata, in Renau,
and Cladus, who was probably in the service of a Lucretius, in Sant Pere de Molanta. Both inscriptions are
of a certain value, particularly that of Renau, which
was dedicated by close relatives, for which reason it
is possible that their tombs would have been part of
a private burial site associated with a villa in the area.
Along these lines we also have to include the inscription dedicated to Isidora found in a burial site in Els
Pallaresos; the quality of this text leads us to believe
that this Jewish family owned a property in the area,
although none has been identified.
The case of the inscription of the Iunii of the Rectory of Pacs is quite different. Here, one of the persons
has been recognised and linked to the freedmen of the
gens Ceionia, who were probably imperial civil servants during the Antonine period. The quality of the
remains of the villa, which was decorated with polychromatic mosaics, mean it could have belonged to
imperial freedmen, who are well documented in the
capital.
2.3. Prosopografia i societat al territori
Els documents del territori il·lustren principalment
els estrats superiors de la societat. La qualitat i la quantitat de les peces conservades són una clara mostra de
la intenció dels personatges representats d’immortalitzar-se com a privilegiats. Tot i que el destí de la gran
majoria de les inscripcions era l’exhibició en àmbit
privat, cal destacar-ne la intencionalitat pública, és a
dir, la seva exhibició per a un públic potencial. Això és
evident en els grans mausoleus funeraris, però especialment en el cas dels pedestals destinats a la decoració de
les vil·les. En aquest sentit, cobra especial rellevància la
gran inscripció sobre l’Arc de Berà que testimonia la
importància per a les elits d’aquest canal de memòria.
Tanmateix, l’epigrafia del territori de Tarraco il·lustra
un ampli ventall de la societat romana assentada en les
seves propietats rurals, si bé la gran majoria dels documents es refereixen a les capes més altes.
2.3.1. Panoràmica cronològica
Tot i que el nucli urbà ha preservat una àmplia sèrie
d’inscripcions d’època republicana, entre les quals es
2.3. Prosopography and society in the territory
The documents from the territory mainly illustrate
the upper echelons of society. The quantity and quality
of the preserved pieces are clear evidence of the intention of the represented persons to immortalise themselves as members of the privileged classes. Although
the vast majority of the inscriptions were designed to
be exhibited in private, we have to emphasise a public intentionality, in other words, for their exhibition
to a potential audience. This is evident in the large
funerary mausoleums and especially in the pedestals
37
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
troba, precisament, el text més antic de tota la Península (cil ii2, 14, 841 = ilrh C58) del segle iii aC, no és
fins en ple segle i dC quan es daten els primers epígrafs
del territori. L’arc cronològic correspon a l’anomenada
«explosió epigràfica» documentada a la capital, que va
trobar el seu punt culminant en els decennis finals del
segle i dC i fins a la primera meitat de la següent centúria (Alföldy 1998).
used in the decoration of villas. Particularly relevant in
this respect is the large inscription on the Arch of Berà
that testifies to the importance of this method of commemoration for the elites. Likewise, the epigraphy of
the territory of Tarraco illustrates a wide range of Roman society settled in their rural properties, although
the great majority of the documents refer to the highest strata.
– D’August als flavis
Partint de la inscripció monumental de l’Arc de
Berà, dedicat per L. Licinius Sura (6), avantpassat de
l’important senador homònim, podem dir que l’època
augustiana marca el començament de la presència epigràfica monumental al territori i que, com va succeir a
la ciutat, trobarà la màxima expressió a finals del segle
i, inicis del ii dC. En aquest sentit, cal assenyalar la
possible presència dels Domitii Ahenobarbi d’època augustiana a la Canaleta (cf. 140). A la segona meitat del
segle i, dos senadors apareixen documentats en sengles
vil·les localitzades al territori: a la suburbial vil·la de la
Ceratònia vivia amb la seva esposa Apronia L. f. Iusta
el senador Q. Gargilius Q. f. Macer Aufidianus, que fou
legatus Augusti iuridicus provinciae Hispaniae citerioris
sota els flavis (4), mentre que a la vil·la de Mas Sardà,
a prop de la via in Hispanias, va ser enterrat el jove
ignotus a qui va dedicar el monument funerari la seva
dona Claudia Atiliana (7), membre d’una destacada
família tarragonina. Un tercer senador localitzat al
territori fou M. Fabius Priscus, del cercle personal del
futur emperador Galba, qui apareix en un pedestal dedicat a C. Apronius Secundus, probablement a la vil·la
d’aquest últim a la zona de Vilallonga (5).
Continuant en època flàvia, l’aristocràcia municipal també és present en la figura del sevir augustal C.
Fulvius Musaeus, llibert de la flamínica Fulvia Celera,
qui juntament amb la seva esposa Sutoria Surilla va ser
propietari de la vil·la de Centcelles (11). L. Bennius
Primigenius va ser un altre llibert enriquit, mereixedor d’un gran monument funerari dedicat per la seva
dona, Quintia Procula, a prop de la via in Hispanias
en els terrenys de la vil·la suburbana localitzada a Mas
Sardà (19). Primigenius no va exercir cap càrrec ni honor que mereixés aparèixer a la seva làpida. Aquesta
família potser estava relacionada d’alguna manera amb
els funcionaris del tresor a través de Bennia Venustina,
una familiar que, igual que Quintilia Procula, potser
parenta també de Quintia i Primigenius, estava casada
amb un dels arcarii de la província.3 També trobem
personatges a títol privat, petits i grans terratinents
recordats en les inscripcions funeràries, més o menys
2.3.1. A chronological panorama
3. La proximitat amb el sepulcre del senador ignotus fa pensar
si aquest no hauria estat també un Bennii, per la qual cosa es podria
plantejar com a hipòtesi un fundus Benniorum entorn de la vil·la i
necròpolis de Mas Sardà.
38
Although the urban area has preserved an extensive
series of Republican period inscriptions, among which
we find the oldest text on the entire Iberian Peninsula
(cil ii2, 14, 841 = ilrh C58) of the 3rd century BC, it
is not until well into the 1st century AD that we can
date the territory’s first epigraphs. The chronological
arc corresponds to the so-called “epigraphic explosion”
documented in the capital, which culminated in the
period between the last decades of the 1st century AD
and the first half of the following century (Alföldy
1998).
– From Augustus to the Flavians
Based on the monumental inscription on the Arch
of Berà dedicated by L. Licinius Sura (6), an ancestor of the important senator of the same name, we
can say that the Augustan era saw the beginning of
monumental epigraphy in the territory. As happened
in the city, this reached its peak and the end of the
1st and the beginning of the 2nd century AD. In this
respect, we should point out the possible presence of
the Augustan-period Domitii Ahenobarbi at La Canaleta (cf. 140). In the second half of the 1st century two
senators are documented at two villas in the territory.
Senator Q. Gargilius Q. f. Macer Aufidianus, who was
legatus Augusti iuridicus provinciae Hispaniae citerioris
under the Flavians, lived with his wife Apronia L. f.
Iusta in the suburban villa of La Ceratònia (4), while
in the villa of Mas Sardà, near the via in Hispanias,
we find the tomb of the young ignotus to whom his
wife, Claudia Atiliana (7), a member of an important local family, dedicated a funerary monument. A
third senator identified in the territory was M. Fabius
Priscus, a member of the personal circle of the future
emperor Galba, who appears on a pedestal dedicated
to C. Apronius Secundus, probably in the latter’s villa
in the Vilallonga area (5).
Continuing in the Flavian era, the municipal aristocracy is also represented by the figure of the Augustan sevir, C. Fulvius Musaeus, a freedman of the
flaminica Fulvia Celera, who, together with his wife
Sutoria Surilla, owned the villa of Centcelles (11). L.
Bennius Primigenius was another rich freedman who
had a large funerary monument dedicated to him by
his wife, Quintia Procula, near the via in Hispanias on
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
monumentals. Aquest és el cas de la placa d’Ingenuus i
la seva companya Amoena, probablement immigrants
itàlics assentats al Vilar de Reus (37), i la parella de
lliberts de la Pineda (40), dels quals tampoc es coneix
el gentilici.
A la zona del Penedès es coneixen altres noms, com
C. Farronius, pare del C. Farronius Quietus enterrat a
la seva propietat a Vilobí (25), o C. Caecilius Inparatus, primer propietari de la vil·la del Vinyet de Sitges
(20). El nom poc comú de Farronius juntament amb
la menció de la tribu Pollia, freqüent a la Ligúria, fa
pensar que es tracti de persones de procedència itàlica,
probablement colons arribats amb la reforma d’August.4 D’altra banda, les dimensions descomunals per
al territori del monument funerari d’un tal Bassus a
Pacs donen la clau per interpretar que aquest personatge va gaudir de gran prestigi, tot i que no se’n pot
esbrinar res, tret d’un possible origen a la veïna Barcino (38). Aquest també és el cas d’un altre personatge
desconegut, del qual es van recuperar les restes de la
inscripció monumental corresponent al seu mausoleu
a la zona del castell de Castellet (les Masuques), la qual
cosa documenta probablement la presència en la zona
de l’Alt Penedès de terratinents amb una capacitat econòmica que queda reflectida en la grandària dels seus
monuments funeraris.
L’epigrafia del territori també recorda personatges
de condició servil. És el cas de les inscripcions funeràries de dos homes, ambdós amb la fórmula hic situs
est, que daten també d’aquest període: la làpida de
Primus, serf de Cornelia Optata, va ser dedicada pels
seus fills, probablement rics lliberts segons indica la
qualitat de la peça (23). En canvi, el monument més
senzill de Cladus, probable esclau d’un Lucretius, va
ser dedicat per una dona, Prima, potser la seva mare
(30). La resta de personatges apareixen en fragments
poc significatius, que permeten, això sí, confirmar la
presència de la pràctica epigràfica també en àmbit rural (cf. els fragments menors classificats en l’apartat
3.2.vi. Frustula).
land belonging to the suburban villa located in Mas
Sardà (19). Primigenius held no post or honour that
merited a mention on his tombstone. The family was
perhaps related in some way to the treasury officials
through Bennia Venustina, a relative who, like Quintilia Procula, was possibly also related to Quintia and
Primigenius and was married to one of the provincial
arcarii.3 We also find private individuals, who were
small and large landowners, commemorated in more
or less monumental funerary inscriptions. This is the
case of the plaque of Ingenuus and his companion
Amoena, probably Italic immigrants who had settled
at El Vilar in Reus (37), and the freedpersons from La
Pineda (40), whose lineage we do not know either.
In the area of El Penedès we know of other names:
C. Farronius, father of the C. Farronius Quietus buried on his property in Vilobí (25), and C. Caecilius
Inparatus, the first owner of the villa of El Vinyet in
Sitges (20). The unusual name of Farronius, together
with the mention of the Pollia tribe which was common in Liguria, leads us to believe that they were from
Italica and probably colonists who had arrived with
Augustus’ reforms.4 On the other hand, the extraordinary size for the territory of the funerary monument
of one Bassus in Pacs is the key to interpreting that this
personage enjoyed great prestige, although we are unable to ascertain any more about him, except perhaps
that he possibly came from the neighbouring town of
Barcino (38). The same is true for another unknown
person, of whom we have the remains of the monumental inscription from his mausoleum in the area of
the castle of Castellet (Les Masuques). This documents
the probable presence in the Alt Penedès area of landowners whose wealth was reflected in the grandeur of
their funerary monuments.
The territory’s epigraphy also records the names of
servants. This is the case of the funerary inscriptions
of two men, both with the formula hic situs est, that
also date from this period: the tombstone of Primus, a
slave belonging to Cornelia Optata, was dedicated by
his children, probably rich freedmen judging by the
quality of the piece (23). In contrast, the less elaborate
monument of Cladus, a probable slave of one Lucretius, was dedicated by a woman, Prima, perhaps his
mother (30). The rest of the persons appear in fragments of little significance, although they do allow us
to confirm that epigraphy was also practiced in the
countryside (cf. the smaller fragments classified in section 3.2. vi. Frustula).
– Dels flavis als antonins
La següent dècada continua la tendència iniciada sota els flavis, i es documenten al territori diversos personatges vinculats amb l’Administració de la
colònia. El cas més emblemàtic és el del duumvir C.
Valerius Avitus (34 i 35), propietari de la vil·la dels
Munts sota Antoní Pius. Però també altres magistrats
del moment, tal com indicava el costum romà, segons
el qual els grans prohoms de l’Administració tenien
casa a la ciutat i una residència d’oci als afores. Per
exemple, en època entre Adrià i Antoní Pius, L. Minicius Apronianus (8), que va exercir tots els càrrecs del
cursus honorum municipal fins a accedir al flaminat de
4. Altres membres de la tribu Pollia al territori a 37.
3. The proximity to the sepulchre of the ignotus senator leads
us to ask whether he would not also have been a Bennii. In this case
we could also suggest a hypothetical fundus Benniorum in the area
of the villa and necropolis of Mas Sardà.
4. Other members of the Pollia tribe in the territory in 37.
39
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
l’emperador Trajà, va ser probablement el propietari
de la vil·la de Repsol Química. Altres casos semblants
són el de L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus
(9), un altre magistrat, el pedestal del qual va ser recuperat a Monnars, i el de C. Clodius Aemilianus (3),
present a Darró i en una inscripció honorífica recuperada a la zona del fòrum de la colònia. Finalment, els
segells sobre dolia han permès localitzar el fundus del
cavaller magistrat de la colònia i flamen Aug(ustorum)
M. Clodius Martialis a la zona entre el Mas de Gomandí i el Mas d’en Toda (169-170).
En el trànsit del segle ii al iii dC se situa el decurió
L. Aelius Polycletus (10), qui va ser nomenat decurió
de la colònia, honor reservat als joves de famílies molt
assenyalades com devien ser els Aelii, probablement
relacionats amb lliberts imperials. En aquest moment
també se situa l’activitat del segon sevir augustal localitzat al territori: L. Lucretius Nicephorus (12), a qui
van dedicar una ara funerària a prop de la Torre dels
Escipions, potser en terrenys de propietat de la família
dels Lucretii localitzats als voltants.5
Les troballes també han permès localitzar personatges a títol privat, però dels quals, gràcies a la prosopografia, es coneixen les seves vinculacions amb les altes
esferes polítiques de la Tarraco del segle ii. És el cas de
P. Furius Montanus (27), documentat en el dau central
d’un petit pedestal tripartit funerari, que recorda que
fou l’espòs de Numisia Victorina, germana d’un flamen
provincial. Una cosa semblant succeeix amb els Calarii (21), establerts en una propietat rural als afores de
Reus. Es tracta d’una família autòctona, desconeguda
d’altra banda, però que es pot associar amb els Lutatii,
més ben documentats a la ciutat.
Al segle iii dC es data el sarcòfag de les Borges del
Camp que Q. Clodius Evangelus va dedicar al seu nét
(22), però també l’epitafi de Iunius Euthyches a Pacs
(29), la filla del qual, quasi homònima, està vinculada
amb lliberts de la gens Ceionia emparentada amb la
dinastia antonina. Per altra banda, dos dels tres veterans de la legió vii Pia Gèmina assentats en el territori
daten del segle iii dC, mentre que el tercer se situa en
un moment immediatament anterior. Tots tres epitafis
documenten la presència de soldats arribats de fora de
Tarraco, ja siguin hispans d’Emerita (15) o Bracaraugusta (14), o africans de la colònia de Cirta (13).
La presència d’estrangers també és evident al camp
al segle iii dC, com documenta, per exemple, la versemblant identificació del ric tractant d’or Iulius Statutus, procedent de la ciutat de Carnutum (Panònia),
amb un propietari de l’esplèndida vil·la dels Antigons
(109). A cavall del iii i el iv dC es troba el grec Themistocles, enterrat en un sarcòfag recuperat a la Nou
de Gaià (49).
– From the Flavians to the Antonines
In the following decade, the trend begun under the
Flavians continued and we document various persons
linked to the administration of the colonia in the territory. The most emblematic case is that of the duumvir
C. Valerius Avitus (34 and 35), the owner of the villa of
Els Munts under Antoninus Pius. We also find other
magistrates of the period, as indicated by the Roman
custom according to which the illustrious personages of
the administration had a house in the city and a residence for leisure on the outskirts. For example, in the
period between Hadrian and Antoninus Pius, L. Minicius Apronianus (8), who held all the posts in the municipal cursus honorum until he reached the flaminate
of the emperor Trajan, was probably the owner of the
Repsol Química villa. Other similar cases are those of
L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus (9), another
magistrate, whose pedestal was found in Monnars, and
C. Clodius Aemilianus (3), present at Darró and in an
honorific inscription found near the forum of the colonia. Finally, dolia stamps have allowed us to locate the
fundus of the knight magistrate of the colonia and flamen
Aug(ustorum), M. Clodius Martialis, in the area between
Mas de Gomandí and Mas d’en Toda (169-170).
At the turn of the 2nd to the 3rd century AD we
find the decurion L. Aelius Polycletus (10), who was
named decurio of the colonia, an honour reserved for
the young men of the most distinguished families,
which the Aelii, who were probably related to imperial freedmen, must have been. In this period we also
find the activity of the second Augustan sevir identified in the territory, L. Lucretius Nicephorus (12), to
whom a funerary altar was dedicated near the Tower of
the Scipios, perhaps on land belonging to the Lucretii
family located nearby.5
The finds have also allowed us to identify private
persons for whom, thanks to prosopography, we have
been able to ascertain connections with the high political echelons of 2nd century Tarraco. This is the case
of P. Furius Montanus (27), who is documented on the
central die of a small tripartite funerary pedestal, which
tells us that he was the husband of Numisia Victorina,
the sister of a provincial flamen. A similar thing occurs
with the Calarii (21), who lived in a rural property on
the outskirts of Reus. All we know about them is that
they were a native family associated with the Lutatii,
who are better documented in the city.
We can date to the 3rd century AD the sarcophagus
from Les Borges del Camp that Q. Clodius Evangelus
dedicated to his grandson (22). The same date can be
attributed to the epitaph found in Pacs dedicated to Iunius Euthyches (29), whose daughter, who had almost
the same name, was connected to the freedmen of the
5. Altres membres de la gens Lucretia localitzats al territori, a
12 i 30.
5. Other members of the gens Lucretia located in the territory,
12 and 30.
40
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
– Època tardana
Al segle iv dC, amb la plena cristianització de l’Imperi, es produeix un moment de puixança a la ciutat
de Tarraco que també es reflecteix en les inscripcions
de l’època recuperades al territori. Dos epitafis cristians
provenen de l’àrea penedesenca (45 i 58), un dels quals
recorda Iulianus, servus Christus (45) i un tercer és un
crismó incís en una teula d’un enterrament (129). Més
a prop de la capital, on era molt present la comunitat
jueva, es va recuperar la bella làpida de la jove Isidora a
la necròpolis dels Pallaresos, datada al segle v dC (44).
gens Ceionia, who were related to the Antonine dynasty.
On the other hand, two of the three veterans from the
Legio vii Pia Gemina settled in the territory date to the
3rd century AD, while the third can be placed in the period immediately before. All three epitaphs document
the presence of soldiers from outside Tarraco, either
Hispanics from Emerita (15) and Bracaraugusta (14), or
an African from the colonia of Cirta (13).
The presence of foreigners is also evident in the
countryside of the 3rd century AD. This is documented, for example, in the plausible identification of the
rich gold merchant Iulius Statutus from the town of
Carnutum (Panonia) as the owner of the splendid villa
of Els Antigons (109). Between the 3rd and the 4th centuries AD we find the Greek Themistocles buried in a
sarcophagus discovered in La Nou de Gaià (49).
2.3.2. Perfil social de la població
– Funcionaris del govern de la província
Entre els alts funcionaris de l’Administració provincial destaquen els tres senadors, tots de rang pretorial. En primer lloc, Q. Gargilius Macer Aufidianus
(4), que fou legatus iuridicus, és a dir, un dels ajudants
del governador provincial (cf. Alföldy 1991b, 56). Els
altres dos senadors, també en un moment inicial de
la seva prometedora carrera política, són: M. Fabius
Priscus (5), que arribà a ser legatus legionis sota Neró i
futur partisà de Galba, i el desconegut espòs de Claudia Atiliana, mort quan era praetor designatus, és a dir,
candidat a la pretura (7).
També es coneix la presència de flamines provincials, tot i que no directament recollits en els textos,
sinó a través de les relacions familiars establertes amb
personatges documentats al territori. És el cas de C.
Vibius Latro (93), l’esposa del qual, Fulvia Celera, era
la patrona del sevir augustal M. Fulvius Musaeus, propietari de la vil·la de Centcelles (11). També L. Numisius Montanus apareix representat a través de la seva
germana Numisia Victorina, esposa de M. Furius Montanus, enterrat a prop de la Via Augusta al seu pas per
l’actual Cambrils (27).
Destaca la presència del cavaller i magistrat de la
colònia M. Clodius Martialis, identificat gràcies a dos
segells sobre instrumentum (169-170). Aquest personatge va exercir el càrrec de praefectus insularum Baliarum (rit 168).
– Altres magistrats i sacerdots de la colònia
Tres magistrats i sacerdots d’àmbit colonial també
han estat localitzats al territori. Els magistrats que van
exercir tot el cursus municipal són L. Minicius Apronianus (8) i L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus (9). Entre altres càrrecs polítics, tots dos van ser
duumvirs, és a dir, van exercir el càrrec màxim, i van
ser flàmens de la colònia. El jove L. Aelius Polycletus
(10), com a membre d’una família influent, va poder
ingressar a l’ordo decurionum, però la seva mort a jove
edat li va impedir arribar a cap càrrec.
Dos importants lliberts van aconseguir arribar a
ser elegits sevirs augustals, cosa que indica el poder i
– The Late Period
With the full Christianisation of the Empire in the
4th century AD, the city of Tarraco reached a culminating moment, which is also reflected in the inscriptions
of the time found in the territory. There are two Christian epitaphs from the Penedès area (45 and 58), one
commemorating Iulianus, servus Christus (45) and a
third is a chrismon carved on the tile of a tomb (129).
Nearer the capital, where there was a thriving Jewish
community, the beautiful tombstone of the young Isidora, dated to the 5th century AD, was found in the
necropolis of Els Pallaresos (44).
2.3.2. The social profile of the population
– Civil servants of the provincial government
Outstanding among the high-ranking civil servants of the provincial administration are three senators, all of praetorial rank. The first was Q. Gargilius
Macer Aufidianus (4), who was legatus iuridicus, in
other words, one of the provincial governor’s aides (cf.
Alföldy 1991b, 56). The other two senators, who were
also beginning promising political careers, were M.
Fabius Priscus (5), who reached the position of legatus
legionis under Nero and was a future partisan of Galba,
and the nameless husband of Claudia Atiliana, who
died when he was praetor designatus, in other words, a
candidate for the praetorship (7).
We also know of the provincial flamines, not directly from the texts, but through their family relationships with personages documented in the territory.
This is the case of C. Vibius Latro (93), whose wife,
Fulvia Celera, was the patron of the Augustan sevir,
M. Fulvius Musaeus, the owner of the villa of Centcelles (11). L. Numisius Montanus is also represented
through his sister Numisia Victorina, the wife of M.
Furius Montanus, who was buried near the Via Augusta where it passes through the present-day town of
Cambrils (27).
41
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
les influències amb què comptaven. Ja s’ha vist el cas
de M. Fulvius Musaeus (11), ric llibert propietari de la
vil·la de Centcelles, molt ben relacionat amb el flamen
provincial C. Vibius Latro (93). No es coneix més de
L. Lucretius Nicephorus (12), també sevir augustal del
segle iii dC, però possiblement la branca dels Lucretii,
presents a Tarraco des d’època molt primerenca, encara mantenia certa presència al panorama polític de la
ciutat.
– La resta de la població: els privati
A l’hora d’establir una panoràmica social de la població que ocupava l’antic territori de Tarraco, a més
dels magistrats i funcionaris de l’Administració de la
província o de la colònia, els noms dels quals han estat
desgranats en els apartats anteriors, cal fer un excursus sobre la representació i visibilitat d’altres sectors de
la població que, a títol privat, també són presents en
l’epigrafia del camp i en alguns casos desenvolupant
una funció netament significativa.
En primer lloc, destaquen les dones que, tot i a títol
privat, van rebre l’honor d’una estàtua, com Sulpicia
(33), la matrona de Calagurris, i la jove Calaria Liciniana (21), ambdues destinatàries de pedestals honorífics
col·locats post mortem a les seves respectives vil·les. Les
esposes dels senadors també hi són presents: Apronia
Iusta (4), filla de Lucius, i Claudia Atiliana (7), van ser
les encarregades d’erigir el mausoleu als seus difunts
marits. En aquesta línia s’inscriu Sutoria Surilla (11),
que va erigir el magnífic pedestal al seu espòs, el sevir
augustal M. Fulvius Musaeus, llibert d’una sacerdotessa
provincial. La documentació de la ciutat ens presenta
Sutoria Surilla també com a destinatària de pedestals
per part dels seus lliberts. Una altra lliberta, també
com Surilla molt ben relacionada, va ser Iunia Eutyches
(29), esposa d’un membre de la familia Caesaris d’època antonina, que va enterrar el seu pare al Penedès.
Ja ha estat comentada la presència dels estrangers a
Tarraco, col·lectiu format tant pels veterans de l’exèrcit com pels comerciants de pas o establerts a la ciutat. Es coneixen una sèrie de personatges oriünds de
fora de Tarraco i en els mateixos textos recorden la
seva procedència. De la mateixa Hispania es coneixen
C. Valerius Avitus (34), d’Augustobriga (del conventus Cluniensis), Sulpicia (33), de Calagurris (del conventus Caesaraugustanus), C. Apuleius Lupus (9), de
Complutum (del conventus Caesaraugustanus), o soldats de la Lusitània, com Sulpicius Sabinus (13), de
Bracara Augusta, o L. Asullius Modestinus (15), un altre
veterà procedent d’Emerita Augusta. Per la seva banda, n’hi ha que procedeixen de fora de la Península,
com Iulius Statutus (109), comerciant de Carnutum
(Panònia). Hi ha alguns grecs al territori documentats
per les inscripcions, com és el cas de la família de Themistocles (49). En el text de Themistocles es fan servir
caràcters grecs, tot i que aquest ús queda restringit a la
42
Of particular interest are the knight and magistrate of the colonia, M. Clodius Martialis, who we
have identified thanks to two stamps on instrumentum
(169-170) and who held the post of praefectus insularum Baliarum (rit 168).
– Other magistrates and priests of the colonia
Three magistrates and priests of the colonia have also
been identified in the territory. The magistrates who held
all the posts pf the municipal cursus are L. Minicius Apronianus (8) and L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus (9). Among other political posts, they were both
duumvirs, in other words they held the highest position,
and were flamens of the colonia. The young L. Aelius
Polycletus (10), as a member of an influential family, was
able to enter the ordo decurionum, although his premature death meant that he never held any positions.
Two important freedmen were able to be elected
as Augustan sevirs, an indication of the power and influence they must have had. We have already seen the
case of M. Fulvius Musaeus (11), a rich freedman who
owned the villa of Centcelles and was well connected to
the provincial flamen, C. Vibius Latro (93). We know
nothing more of L. Lucretius Nicephorus (12), also an
Augustan sevir in the 3rd century AD, although possibly from the Lucretii branch who had been present in
Tarraco from a very early time and who still maintained
a certain presence in the city’s political panorama.
– The rest of the population: the privati
When it comes to drawing up a social panorama
of the population of the ancient territory of Tarraco,
in addition to the magistrates and civil servants of the
provincial or colonial administrations whose names
have been listed above, we have to make an excursus
through the representation and visibility of other sectors of the population that, on a private level, are also
present in the epigraphy of the countryside and in
some cases played a truly significant role.
In the first place we have to highlight the women
who, albeit privately, received the honour of a statue.
These included Sulpicia (33), the matrona of Calagurris, and the young Calaria Liciniana (21), both recipients of honorific pedestals erected post mortem in their
respective villas. The wives of senators are also present:
Apronia Iusta (4), the daughter of Lucius, and Claudia
Atiliana (7), both of whom were charged with building mausoleums for their deceased husbands. Along
these lines, Sutoria Surilla (11) erected a magnificent
pedestal to her husband, the Augustan sevir M. Fulvius
Musaeus, the freedman of a provincial priestess. The
documentation from the city introduces us to Sutoria Surilla, who also had pedestals erected in her honour by her freedmen. Another freedwoman who, like
Surilla, was very well connected, was Iunia Eutyches
(29), the wife of a member of the familia Caesaris of
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
lletra inicial del nom. Finalment, és possible plantejar
un origen itàlic per a alguns personatges presents al
territori. M. Vetilius Aelianus (33), espòs de Sulpicia,
porta un gentilici gens habitual a Hispania però ben
conegut a Roma, mentre que el personatge anomenat
Ingenuus (37) a la placa del Vilar de Reus pertanyia a
la tribu Pollia, pròpia del nord d’Itàlia (Kubitschek
1889, 271). Molt probablement la família dels Farronii, assentada al Penedès, també procedia d’Itàlia
(25).
La resta de la població la compon el nombre de
més o menys petits terratinents dels quals no es coneix
més informació que l’aportada per la sola presència de
les inscripcions fragmentàries i el context arqueològic
de la seva recuperació.
the Antonine era, who was buried with her father in
El Penedès.
We have already mentioned the presence in Tarraco of foreigners, a group made up of army veterans
and merchants who were either established in the city
or just passing through. We know of a series of persons who were not natives of Tarraco and the texts
themselves record their origins. From Hispania itself
we have C. Valerius Avitus (34), a native of Augustobriga (in the conventus Cluniensis), Sulpicia (33) from
Calagurris (in the conventus Caesaraugustanus), C.
Apuleius Lupus (9) from Complutum (in the conventus
Caesaraugustanus), and soldiers from Lusitania, such
as Sulpicius Sabinus (13) from Bracara Augusta and L.
Asullius Modestinus (15), another veteran from Emerita Augusta. Others came from outside the Iberian
Peninsula, such as Iulius Statutus (109), a merchant
from Carnutum (Panonia). The inscriptions document the presence of some Greeks in the territory,
such as the family of Themistocles (49). Greek characters are used in the Themistocles text, although only
in the first letter of the name. Finally, we can hypothesise an Italic origin for some of the persons found in
the territory. M. Vetilius Aelianus (33), the husband
of Sulpicia, had a family name that was very unusual
in Hispania, but was well known in Rome, while Ingenuus (37), named on the plaque found at El Vilar
in Reus belonged to the northern Italian Pollia tribe
(Kubitschek 1889, 271). Most probably the family
of Farronii, installed in the Penedès, also come from
Italy (25).
The rest of the population was made up of the
owners of more or less small properties about whom
we know little more than the information provided
by the fragmentary inscriptions and the archaeological
context in which they were found.
– La condició jurídica de la població a través de
l’epigrafia
Són poques les excepcions en les quals és possible
deduir més informació gràcies tant al suport monumental, com s’ha vist anteriorment, com al contingut,
en molts casos escàs, referit als personatges recordats.
En aquest sentit, es poden identificar personatges de
rang ingenu declarat, és a dir, amb presència de la filiació conservada en la seva fórmula onomàstica. Deixant de banda els alts magistrats i els funcionaris de la
colònia de condició ingènua, que presenten en les seves inscripcions la fórmula onomàstica completa i, per
tant, amb indicació de filiació i tribu, la resta dels casos
presenta variades solucions segons es tracti d’ingenus,
lliberts, dones, estrangers o esclaus.
En el cas dels personatges lliures de naixement, atès
que era un criteri de gran significació social, aquest
s’indicava mitjançant la filiació. Les inscripcions del
territori documenten com a ingenui C. Farronius Quietus, fill d’un Caius (25), un parent de Festus i Turpilia,
del qual només se sap que era fill d’un Publius (45), un
fill d’un Manius (48) i un personatge del qual queda en
el fragment la lletra de la filiació, indicador del fet que
era de condició ingènua (47). En altres casos, tot i la
llacuna del text on havia de trobar-se la filiació, es pot
suposar la ingenuitas del personatge, de nom, curiosament, Ingenuus, gràcies en aquest cas a la conservació
de la menció a la tribu, la Pollia (37).
Menys presents són les mencions expresses a la
condició de llibert, només conservada en dos casos (37
i 40), però cal suposar que gran part dels personatges
recollits a les inscripcions rurals de Tarraco eren lliberts
o esclaus. Els antic esclaus ocupaven una àmplia banda
de la societat, i moltes vegades, amb matisos, representaven el que avui en dia es coneix com a burgesia.
Molts d’ells van arribar a ser molt rics, gràcies al fet
que gestionaven els negocis dels seus antics amos, especialment si aquests eren del rang senatorial, cosa que els
permetia entrar en els cercles de poder social i econòmic però no en el polític, reservat només als ciutadans
– Ascertaining the legal status of the population
through the epigraphy
There are a few exceptions in which it is possible to deduce more information thanks to both the
monumental medium, as we have seen above, and the
content referring to the person commemorated, which
is very sparse in most cases. In this respect, we can
identify persons of a declared ingenuus rank, in other
words, with the presence of the filiation preserved in
the onomastic formula. Leaving to one side the senior
magistrates and civil servants of the colonia with an ingenuus status, who present the full onomastic formula
in their inscriptions and therefore indicate their filiation and tribe, the rest of the cases present a variety of
solutions according to whether they are ingenui, freedmen, women, foreigners or slaves.
In the case of persons who were born free, given
that this was a criterion of great social significance, this
was indicated through their filiation. The inscriptions
43
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
de primer ordre. El màxim honor al qual podia accedir
un exesclau era el de formar part del col·legi anual de
sacerdots municipals dedicats al culte imperial, els seviri Augustales, dels quals al territori se’n documenten
dos (11 i 12). Per aquest motiu, una pràctica habitual
era l’ocultació d’aquest origen servil mitjançant l’absència del patronímic en les inscripcions, fet molt habitual fins ben entrat el segle i dC.6 De totes maneres,
la condició llibertina dels personatges es pot deduir a
través de diversos indicis, el més comú dels quals és el
tipus de cognomen, especialment si és d’origen grec, ja
que es considera un dels element més significatius a
l’hora de determinar un origen servil. Aquest és el cas
del ric L. Bennius Primigenius (19), o de la família de
Iulia Tyche (28), on es constata l’ocultació de l’estatus
llibertí. Altres lliberts amb cognomina grecànics són la
parella formada per Baebia Helice i Cornelius Theseus
(18). La pràctica de la indicació del patronímic caurà
en desús a partir de la constitutio Antonina (l’edicte de
Caracal·la del 212 dC), quan la ciutadania romana va
ser estesa a tot l’Imperi. En conseqüència, inscripcions
com les de Q. Clodius Evangelus (22), Iunius Euthyches
(29), Flavius [---]cio (26) i L. Lucretius Nicephorus,
aquest últim sevir Augustalis (12), no inclouen aquesta
dada en la fórmula onomàstica, tot i que pel context
es pot deduir que es tracta de personatges de condició
llibertina o, almenys, fills de lliberts.
Finalment, dos esclaus solament han estat documentats epigràficament al territori, i en tots dos casos
es menciona el seu patró: en el cas de Primus es tracta
d’una dona, Cornelia Optata (23), mentre que en el de
Cladus es tracta d’un Lucretius (30).
2.4. In urbium modo: epigrafia
i monuments a les vil·les del suburbi
Com és ben sabut, la civilització romana ha passat a
la història com una societat eminentment urbana, caracteritzada per l’eclosió de les ciutats i la construcció
de grans monuments arquitectònics. No obstant això,
l’assentament que al llarg de tot el període romà es
desenvolupa a les zones suburbanes i rurals ha estat durant molt de temps objecte d’una acurada investigació
dels arqueòlegs i és ben llarga la llista de publicacions
científiques que analitzen aquest fenomen a cadascuna
de les diverses zones de l’Imperi. Tot i els avenços de
la ciència arqueològica, encara és lluny la fi d’aquest
interès per les vil·les i els assentaments rurals; ben al
contrari, el progrés dels estudis ha demostrat amb proves documentals que el potencial en aquest camp és
6. Aquesta era una tendència molt estesa entre els lliberts enriquits i que no havien de treure benefici del reconeixement del
nom del seu patró, al contrari del que feien els lliberts imperials
(cf. Weaver 1972, 43).
44
of the territory document as ingenui C. Farronius Quietus, the son of a Caius (25), a relative of Festus and
Turpilia, of whom we only know that he was the son
of a Publius (45), a son of a Manius (48), and person
of whom the letter of the filiation remains in the fragment, an indication of the fact that he was ingenuus
(47). In other cases, despite the gaps in the text where
the filiation should be, we can assume the ingenuitas
status of the person, whose name curiously enough was
Ingenuus, thanks in this case to the fact that the mention of the tribe, the Pollia, has been preserved (37).
Less common are the express mentions of the status of freedman, only two examples of which have been
preserved (37 and 40), although we have to assume that
most of the people mentioned in the rural inscriptions
of Tarraco were freedpersons or slaves. Former slaves occupied a wide band of society and often, with nuances,
represented what we would today call the bourgeoisie.
Many slaves became very wealthy, thanks to the fact that
they managed their former masters’ businesses, especially if the latter were of senatorial rank. This would have
given them access to the social and economic power circles, although not those of politics, which were reserved
for the highest ranking citizens. The highest honour to
which an ex-slave could aspire was to form part of the
annual college of municipal priests dedicated to the imperial cult, the seviri Augustales, of whom two are documented in the territory (11 and 12). For this reason,
it was habitual to hide a servile origin by omitting the
patronymic in the inscriptions, a very common practice
until well into the 1st century AD.6 In any event, the ingenuitas status of a person can be deduced from a variety
of indications, the most common of which is the type
of cognomen, especially if it is of Greek origin, as that is
considered to be one of the most significant clues to determining a servile origin. This is the case of the wealthy
L. Bennius Primigenius (19), or of the family of Iulia
Tyche (28), where we can see that the status of ingenuitas
has been concealed. Other freedmen with Greek cognomina are the couple Baebia Helice and Cornelius Theseus
(18). The practice of indicating the patronymic fell into
disuse after the constitutio Antonina (Caracalla’s edict of
212 AD), when Roman citizenship was extended to the
whole Empire. Consequently, inscriptions such as those
of Q. Clodius Evangelus (22), Iunius Euthyches (29), Flavius [---]cio (26) and L. Lucretius Nicephorus, the last
of whom was an Augustan sevir (12), did not include
this detail in the onomastic formula, although from the
context it can be deduced that they were freedmen or at
least the sons of freedmen.
Finally, only two slaves have been epigraphically
documented in the territory and in both cases their pa6. This was a common trend among enriched freedmen, who,
in contrast to imperial freedmen, did not have to benefit from the
recognition of the name of their patron (cf. Weaver 1972, 43).
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
Epigraphy and the society of the AGER TARRACONENSIS
infinit i que encara mereix l’atenció dels estudiosos de
l’antiguitat. 7
Un d’aquests àmbits encara per aprofundir-hi és la
plasmació d’aquest concepte urbà al territori mitjançant els monuments inscrits, és a dir, com l’epigrafia
de les vil·les reflecteix aquesta concepció d’una manera
de viure, parafrasejant Sal·lusti, in urbium modo (Sall.
Cat., 12, 3). De la mateixa manera que en àmbit públic
i urbà, també en context privat l’escriptura monumental o de representació exercia de suport fonamental de
propaganda, formant part d’aquesta dinàmica social
tan significativa com definitòria de la cultura escrita.
En el repertori de les inscripcions romanes s’ha pogut
constatar la seva existència dins del paisatge arquitectònic de les vil·les, i com aquestes, ja fossin monuments
honorífics erigits de caire funerari o bé pedestals d’estàtues dedicades per familiars i amics, eren objecte de
lluïment del destinatari i família i, en conseqüència, es
destinaven a espais degudament determinats de la pars
urbana de la vil·la. No en va aquesta zona era anomenada precisament així perquè era l’espai destinat a la
reproducció dels luxes propis de les domus senyorials
de la ciutat, però també perquè reproduïa una manera
«urbana» de viure. Al seu torn, la monumentalitat dels
mateixos mausoleus privats, ubicats en posició privilegiada i ben visibles pel públic forà, tenien de manera excepcional el seu paper propagandístic, en què
les inscripcions, dotades del contingut i la parafernàlia
destinats a la memòria, funcionaven com un evident i
eficaç distintiu de classe.
Aquest ideari determina els paràmetres que configuren les esplèndides vil·les de l’otium aristocràtic del
suburbi de Roma i de la resta de ciutats, de manera
especial a les grans capitals de província, com bé exemplifica Tarraco. Els membres de la nobilitas també extrapolaven el seu mode ciutadà al camp, i projectaven
el propi cens i estatus social mitjançant un ampli desplegament de luxuria. La millor eina era el llenguatge
de la iconografia, la monumentalitat arquitectònica
i els esplèndids materials, però el missatge directe de
l’epigrafia va ser sempre privilegiat per l’accessibilitat
a un ventall de la societat més ampli, que va imitar
els modes segons la seva mesura i disponibilitat econòmica.
En aquest sentit, la mateixa aristocràcia i membres de l’alt funcionariat són els primers interessats a
mostrar el seu estatus amb la màxima representativitat i eficiència, i l’epigrafia, en tant que escriptura i
monument indissolubles, funcionava com a aparador
definitori d’aquesta cultura urbana. Tal com s’ha pogut
comprovar, la seva presència en l’àmbit rural incideix
també en aquesta autorepresentativitat social. La pràc-
tron is mentioned; in the case of Primus it is a woman,
Cornelia Optata (23), while in that of Cladus it is one
Lucretius (30).
7. A tall d’exemple, cf. les reflexions recollides a Ortalli 2006
sobre Itàlia i els nombrosos treballs de M. Prevosti dedicats a l’ager
Tarraconensis.
7. By way of example, cf. the reflections compiled in Ortalli
2006 on Italy and the numerous works of M. Prevosti on the ager
Tarraconensis.
2.4. In urbium modo: epigraphy and
monuments in the suburban villas
As is well known, the Roman civilisation has gone
down in history as an eminently urban society, characterised by the eclosion of the towns and the construction of great architectural monuments. Nevertheless,
the settlement that developed over the whole Roman
period in suburban and rural areas has for a long time
been subjected to detailed investigation by archaeologists and there is a long list of scientific publications
that analyse this phenomenon in each of the various
parts of the Empire. Despite advances in archaeological science, we are still a long way from the end of this
interest in villas and rural settlements. In fact, quite
the opposite is true, as the progress of the studies has
demonstrated with documental proof that the potential in this field is infinite and still merits the attention
of antiquity scholars.7
One of the areas still awaiting an in-depth study is
the materialisation of this urban concept in the territory by means of inscribed monuments, in other words,
how the epigraphy of the villas reflects this concept of a
way of life in urbium modo, to paraphrase Sallust (Sall.
Cat, 12, 3). As in the public and urban areas, monumental or representational script in the private sphere
was a fundamental support for propaganda, forming
part of this social dynamic of written culture that was
as significant as it was defining. In the repertory of Roman inscriptions we have been able verify their existence within the architectural landscape of the villas. We
can also see how, whether they were honorific monuments erected for funerary purposes or statue pedestals
dedicated by family members and friends, they were
objects of ostentation for the person concerned and
their families. As a consequence they were placed in
carefully chosen areas of the pars urbana of the villa. It
is not in vain that this area was given that name, as it
was the place in which the luxuries found in the stately
domus of the towns were reproduced, and also because
it replicated an “urban” way of life. In turn, the monumentality of the private mausoleums themselves, which
were located in privileged positions and were highly
visible to the public, played an exceptional propagandistic role, in which the inscriptions, endowed with the
content and paraphernalia of commemoration, acted
as an obvious and efficient symbols of class.
45
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
tica epigràfica a les vil·les reflecteix en la seva mesura
el tipus de propietaris i població dependent, i aquesta
relació a vegades es mostra d’acord amb la resta d’indicis arqueològics.
Les restes epigràfiques de l’ager Tarraconensis han
documentat alts funcionaris de la capital provincial,
senadors i magistrats de la colònia propietaris de vil·
les, però també de rics lliberts vinculats al funcionariat
imperial. Les inscripcions recuperades i l’anàlisi del seu
suport han permès establir la presència d’aquesta aristocràcia al medi rural, i com, entre les escasses restes
arqueològiques conservades, la recuperació d’elements
epigràfics de prestigi, com pedestals o epigrafia funerària monumental, permeten dibuixar un paisatge de
propaganda fora de la ciutat. Alguns dels personatges
identificats presenten indicis que els fan probablement
oriünds d’Itàlia, possiblement descendents dels primers colons romans assentats en el territori i, per tant,
importadors d’una praxis epigràfica que no només es
trasllada als oficis públics, sinó que troba correspondència també a l’àmbit privat, i per tant, a les seves
residències rurals (Alföldy 2003).
En conseqüència, l’estudi de l’epigrafia de l’ager
Tarraconensis ha permès un coneixement més ampli
d’aquesta realitat arqueològica al món rural, i l’anàlisi dels indicis epigràfics ha estat decisiva especialment
en els jaciments on les restes no responien amb una
contundència tan evident com el missatge escrit. Per
això, tot i el seu modest volum, l’anàlisi d’aquestes inscripcions procedents del territori de Tarraco, la capital
de la província més gran de l’Imperi, ha permès establir una ponderada nòmina de propietaris de vil·les
d’aquest antic i amplíssim territori (cf. Gorostidi et al.
en premsa).
46
This ideology determined the parameters that configured the splendid villas of the aristocratic otium of the
suburbs of Rome and the rest of the towns and cities,
particularly the large provincial capitals, of which Tarraco is a good example. The members of the nobilitas
also extrapolated their city ways to the countryside and
projected their own wealth and social status by means
of an extensive display of luxuria. The best tool was the
language of the iconography, the architectural monumentality and the splendid materials, although the direct
message of epigraphy was always a superb way of reaching the widest range of society, who would imitate the
fashions to the extent that they were able to afford it.
In this respect, the aristocracy and high-level officials had the greatest interest in demonstrating their
status with the maximum presence and efficiency;
epigraphy, in the sense of indissoluble script and monument, acted as a defining shop window for this urban
culture. As we have been able to see, its presence in the
rural environment also affects this social self-representation. The epigraphy of the villas reflects to a certain
degree the type of owner and dependent population
and this relation sometimes agrees with the rest of the
archaeological evidence.
The epigraphic remains of the ager Tarraconensis
document high-ranking civil servants from the provincial capital, senators and magistrates of the colonia
who owned villas, and rich freedmen linked to the
imperial civil service. The inscriptions found and the
analysis of the media on which they were written has
allowed us to ascertain the presence of this aristocracy
in the rural environment. Moreover, among the sparse
archaeological remains preserved, we have been able to
recover prestigious epigraphic elements, such as pedestals and monumental funerary epigraphy, that allow
us to draw up a picture of the propaganda landscape
outside the city. Some of the persons identified show
signs of having Italian origins, possibly being descendants of the first Roman colonists settled in the territory
and, therefore, the importers of an epigraphic praxis
that did not only enter the public sphere, but was also
reflected in the private environment and thus in the
rural residences (Alföldy 2003).
Consequently, the study of the epigraphy of the ager
Tarraconensis has provided us with a greater knowledge
of the archaeological situation in the rural world. The
analysis of the epigraphic evidence has been decisive in
this, especially at those archaeological sites where the
remains are not as clearly illuminating as the written
message. For this reason, despite their modest number,
the analysis of these inscriptions from the territory of
Tarraco, the capital of the Empire’s largest province,
has allowed us to draw up a measured list of villa owners in this ancient and very large territory (cf. Gorostidi et al. in press).
Esclau (?)
Llibert ( ?)
Ingenu (?)
Sergius Strat(?)
Heraclida
Flavius [---]cio
Minicius Parissius
Iulianus
[---]ius / [---]in
Cor[nelius?
V]alerius
Pamphilus
Atius Felix
[---] Bassus
Vil·la del Torrent de les
Voltes (Puigpelat)
Partida Mas Vell (Vallmoll)
Vil·la del Vilar
(Valls)
Vil·la del Vilar
(Valls)
Les Masuques
(Castellet i la Gornal)
Les Masuques
(Castellet i la Gornal)
Vil·la del camp d’aviació
(la Riba)
Vil·la del camp d’aviació
(la Riba)
Ermita de Sant Valentí
(les Cabanyes)
Olèrdola
Vil·la del Camp del Salinar
(Pacs)
Alt Camp
Alt Camp
Alt Camp
Alt Camp
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Bloc de monument
funerari
Anell de plom
Vaixella ceràmica
Bloc de monument
funerari
Bloc de monument
funerari
Placa de mausoleu
Placa funerària
Vaixella ceràmica
Placa funerària
Vaixella ceràmica
Canonada de plom
Tipus de suport
8. S’exclouen els fragments lapidis menors (frustula) i els grafits amb noms ambigus o fragmentaris.
Ingenu (?)
Llibert (?)
Llibert (?)
Ingenu (?)
Ingenu (?)
Llibert (?)
Llibert (?)
Llibert (?)
Personatge
Jaciment / localització
Comarca
Posició
social
Propietari
Propietari (?)
Propietari (?)
Tomba
Tomba
Tomba
Tomba
Resident
Tomba
Resident
Manteniment
Nexe amb el
jaciment
Recuperada en un complex
d’estructures hidràuliques.
Comentari
i dC
i dC
?
i dC
Difunt (?). Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
Propietari del got. Identificat amb
Fusevius Pamphilus (rit 416), parent
d’un sevir.
Propietari de l’anell. Potser relacionat
amb els Atti de Tarraco.
Difunt (?). La monumentalitat del bloc
fa pensar que el personatge, de relleu,
fos el propietari d’aquesta vil·la o bé de
la localitzada a la propera Rectoria.
i dC
i dC
Difunt (?). La monumentalitat del bloc
fa pensar en un personatge de relleu
propietari d’una vil·la a la rodalia.
Difunt (?). Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
iv-vii
dC
20-40
dC
ii-iii
dC
i dC
i-iii dC
38
16
112
36
36
59
45
104
26
102
32
Datació Catàleg
Difunt. Cristià.
Propietari del got. Grafit amb text llarg.
Difunt. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
Propietari del got. Grafit amb text llarg.
2. 5. Taula sinòptica. Personatges documentats a l’ager Tarraconensis ordenats per lloc de trobament8
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
47
48
Lliberta
Ingenu (?)
Iunia Eutychia
L. Cornelius
Tacitus
[---] [-] f. Ru[---]
[---e]ius
Paetinianus
[---]eia Paetiniana
Iason
Valeriana
Lucretius
Vil·la de la Rectoria
(Pacs)
Cal Novançà
(Sant Martí Sarroca)
Vinya del Taberner
(Sant Martí Sarroca)
Necròpolis
de Cal Pau Surià
(Sant Pere de Molanta)
Necròpolis
de Cal Pau Surià
(Sant Pere de Molanta)
Necròpolis
de Cal Pau Surià
(Sant Pere de Molanta)
Necròpolis
de Cal Pau Surià
(Sant Pere de Molanta)
Can Xic Ferret
(Sant Pere de Molanta)
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Ingenu (?)
Lliberta
Llibert
Ingènua (?)
Ingenu (?)
Ingenu
Llibert
Iunius Eutyches
Vil·la de la Rectoria
(Pacs)
Posició
social
Personatge
Jaciment / localització
Comarca
Placa funerària
Placa funerària
Placa funerària
Placa funerària
Placa funerària
Bloc de monument
funerari
Bloc de monument
funerari
Placa funerària
Placa funerària
Tipus de suport
Propietari (?)
Tomba
Tomba
Propietària
Propietari
Propietari
Propietari
Propietària (?)
Propietari (?)
Nexe amb el
jaciment
i dC
Dedicant. Monument familiar.
Procedent de l’àrea de necròpolis,
probablement associada a una vil·la.
Potser els primers propietaris.
iii-iv
dC
i-ii dC
Dedicant. Procedent de l’àrea de
necròpolis, probablement associada a
una vil·la.
Patró de Cladus. Procedent de l’àrea de
necròpolis potser associada a la vil·la
dels Lucretii.
iii-iv
dC
i dC
Difunt. Monument familiar. Procedent
de l’àrea de necròpolis, probablement
associada a una vil·la. Potser els primers
propietaris.
Difunt. Procedent de l’àrea de
necròpolis, probablement associada a
una vil·la.
i aC i dC
Difunt. Procedent d’una àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
i-ii dC
iii dC
Dedicant. Relacionada amb els lliberts
imperials de la gens Ceionia. Procedent
de l’àrea de necròpolis associada a la
vil·la.
Difunt. Identifica una zona de
necròpolis potser associada a una vil·la.
iii dC
30
43
43
46
46
47
24
29
29
Datació Catàleg
Difunt. La seva filla Eutychia es
relaciona amb lliberts imperials de la
gens Ceionia. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
Comentari
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Ingènua (?)
Ingenu
Ingènua
Ingenu
[---] P. f. Festus
[---] Turpilla
C. Farronius C. f.
Quietus
Numisia Victorina
P. Furius P. f.
Montanus
Sulpicia Celeriana
Sulpicius Fuscinus
Vil·la de Mas la Berna
(Torrelles de Foix)
Vil·la de Mas la Berna
(Torrelles de Foix)
Guixeres de Baix
(Vilobí)
Cambrils
Cambrils
Vil·la del Mas del Bisbe
(Cambrils)
Vil·la del Mas del Bisbe
(Cambrils)
Alt Penedès
Alt Penedès
Alt Penedès
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Llibert (?)
Lliberta (?)
Ingenu
Esclava (?)
Prima
Can Xic Ferret
(Sant Pere de Molanta)
Alt Penedès
Esclau
Cladus
Can Xic Ferret
(Sant Pere de Molanta)
Alt Penedès
Ara funerària
Ara funerària
Pedestal funerari
Pedestal funerari
Bloc de monument
funerari
Bloc de monument
funerari
Bloc de monument
funerari
Placa funerària
Placa funerària
Tomba
Tomba
Tomba
Tomba
Propietari
Propietària
Propietari
Tomba
Tomba
ii dC
ii dC
iii dC
iii dC
Difunt. Espòs de Numisia Victorina,
germana del flamen Numisius
Montanus. Recuperat a prop de la Via
Augusta, potser a la rodalia es trobava la
vil·la dels Numisii o dels Furii.
Dedicant (esposa). Probable possessió
propera a la Via Augusta al seu pas per
Cambrils.
Dedicant (fill). Probable possessió
propera a la Via Augusta al seu pas per
Cambrils.
i dC
Difunta (?). Monument familiar.
Procedent de l’àrea de necròpolis
associada a la vil·la.
Dedicant. Germana d’un flamen
provincial (Numisius Montanus). Esposa
de Furius Montanus. Recuperat a prop
de la Via Augusta, potser a la rodalia
es trobava la vil·la dels Numisii o dels
Furii.
i dC
Difunt (?). Monument familiar.
Procedent de l’àrea de necròpolis
associada a la vil·la.
i dC
i-ii dC
Dedicant. Mare del difunt (?).
Procedent de l’àrea de necròpolis potser
associada a la vil·la dels Lucretii.
Difunt. Probablement d’origen itàlic.
i-ii dC
Difunt. Procedent de l’àrea de
necròpolis potser associada a la vil·la
dels Lucretii.
13
13
27
27
25
42
42
30
30
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
49
50
Llibert (?)
Ingenu (?)
Cavaller
Q. Clodius
Evangelus
C. Lutatius Carus
L. Calarius
Calaria Liciniana
[---] Ingenuus
[---] St. l. Amoena
Statutus
Ser]vilia
Aurelius A[---]
Secundus
M. C(lodius)
Mart(ialis)
[---] M’. f. Se[---]
Les Borges del Camp
Vil·la del Vilar
(Reus)
Vil·la del Vilar
(Reus)
Vil·la del Vilar
(Reus)
Vil·la del Vilar
(Reus)
Vil·la del Vilar
(Reus)
Vil·la dels Antigons
(Reus)
Vil·la de la Grassa
(Reus)
Vil·la de la Grassa
(Reus)
Vil·la del Mas d’en Corts
(Riudoms)
Vil·la del Mas d’en Toda i
el Mas de Gomandí
Vil·la d’Allò en Ros
(Sant Pere de Ribes)
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Baix Camp
Garraf
Ingenu
Llibert (?)
Lliberta (?)
Ingenu
Lliberta
Ingenu
Ingènua
Ingenu
Ingenu
Legionari
Sulpicius Sabinus
Vil·la del Mas del Bisbe
(Cambrils)
Baix Camp
Posició
social
Personatge
Jaciment / localització
Comarca
Bloc de monument
funerari
Dolium
Vaixella ceràmica
Placa funerària
Placa funerària
Vaixella ceràmica
Placa funerària
Placa funerària
Pedestal honorífic
Pedestal honorífic
Pedestal honorífic
Sarcòfag
Ara funerària
Tipus de suport
Propietari
Propietari
Propietari (?)
Tomba
Tomba
Propietari (?)
Tomba
Tomba
Propietària
Propietari
Amic
Propietari (?)
Tomba
Nexe amb el
jaciment
i dC
ii dC
Nom en sengles segells sobre dolia.
Difunt. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
Propietari dels gots.
Difunt. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
i dC
iii dC
Propietari dels gots. Identificat amb
Iulius Statutus, aurifex oriünd de
Carnutum.
Difunta. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
i dC
i dC
Difunt. Probablement d’origen itàlic
(tribu Pollia). Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la. Potser el
primer propietari.
Difunta. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
ii dC
ii dC
ii dC
iii dC
iii dC
48
169,
170
108
17b
17a
109
37
37
21
21
21
22
13
Datació Catàleg
Difunta / honorada. Probable promesa
de Carus. Vil·la dels Calarii.
Pare de Calaria Liciniana, amic de C.
Lutatius Carus.
Dedicant. Vil·la dels Calarii.
Dedicant. Potser procedent d’una àrea
de necròpolis associada a una vil·la.
Difunt. Beneficiarius. Probable possessió
propera a la Via Augusta al seu pas per
Cambrils.
Comentari
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Vaixella ceràmica
Pedestal funerari
Esclau (?)
Magistrat
(sevir
augustal)
Iulius Secundus
Iuli]a Tyche
Iulia Secunda
C. Valerius Avitus
Faustina
Pilorgus
Antheus (?)
Eupron
Q. Se[mpronius?
Pilocalus
M. Fulvius
Musaeus
Vil·la de l’església
(Altafulla)
Vil·la de l’església
(Altafulla)
Vil·la de l’església
(Altafulla)
Vil·la dels Munts
(Altafulla)
Vil·la dels Munts
(Altafulla)
Vil·la dels Munts
(Altafulla)
Vil·la dels Munts
(Altafulla)
Vil·la dels Munts
(Altafulla)
Vil·la dels Munts
(Altafulla)
Vil·la dels Munts
(Altafulla)
Vil·la de Centcelles
(Constantí)
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Llibert (?)
Esclau (?)
Esclau (?)
Esclau (?)
Ingènua
Magistrat
(duumvir)
Ingènua (?)
Lliberta
Ingenu (?)
Placa funerària
Vaixella ceràmica
Vaixella ceràmica
Vaixella ceràmica
Inscripció pintada
Segell de bronze i
inscripció pintada
Ara funerària
Ara funerària
Ara funerària
Ara votiva
Garraf
Ingenu
C. Clodius
Aemilianus
Placa funerària
Ermita de Sant Gervasi /
vil·la de Darró
(Vilanova i la Geltrú)
Ingenu
C. Caecilius
Inparatus
Vil·la del Vinyet
(Sitges)
Garraf
Propietari
Resident
Tomba
Resident
Resident
Resident
Propietària
Propietari
Propietària
Propietària
Propietari
Propietari
Propietari
ii-iii
dC
ii-iii
dC
ii-iii
dC
ii dC
Dedicant. Espòs de Iulia Tyche i pare de
Iulia Secunda. Procedent de la vil·la de
l’església d’Altafulla.
Difunta. Esposa de Iulius Secundus i
mare de Iulia Secunda. Procedent de la
vil·la de l’església d’Altafulla.
Dedicant. Filla de Iulia Tyche i Iulius
Secundus. Procedent de la vil·la de
l’església d’Altafulla.
Propietari de l’objecte i patró del
servei que va executar l’ordre que
recorda la inscripció pintada. Oriünd
d’Augustobriga.
Difunt. Llibert de Fulvia Celera,
flaminica (rit 344).
ii dC
ii dC
iii dC
Difunt. Possiblement un membre de la
gens Sempronia. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
Propietari del got.
ii dC
ii dC
ii dC
Propietari del got.
Propietari del got.
Propietari del got.
ii dC
ii dC
Dedicant. Associat a la vil·la de Darró.
El personatge s’ha localitzat també a
Tarraco (rit 542), on probablement va
exercir alguna magistratura.
Esposa de Valerius Avitus.
i dC
Difunt. Possible primer propietari.
11
107a
31
99
98
107b
35
34, 35
28
28
28
3
20
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
51
Ingènua
Ingenu
Ingènua
Ingènua
Ingènua (?)
Ingenu (?)
Ingènua (?)
Legionari
Legionari
Decurió
Estrangera
Estranger
Sutoria Surilla
M. Vetilius
Aelianus
Sulpicia Aeliana
Sulpicia
Calagurritana
Axia
Ionas
Isidora
L. Antonius [---]
L. Asullius
Modestinus
L. Aelius Polycletus
Encolpia
Themistocles
Vil·la de Centcelles
(Constantí)
Constantí
Constantí
Constantí
Els Pallaresos
Els Pallaresos
Els Pallaresos
La Canonja
La Canonja
Partida de Miralbó
(la Canonja)
La Nou de Gaià
La Nou de Gaià
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Posició
social
Personatge
Jaciment / localització
Comarca
52
Sarcòfag
Sarcòfag
Pedestal funerari
eqüestre
Estela funerària
Estela funerària
Placa funerària
Placa funerària
Placa funerària
Pedestal funerari
Pedestal funerari
Pedestal funerari
Pedestal funerari
Tipus de suport
Tomba
Tomba
Propietari
Tomba
Tomba
Tomba
Tomba
Tomba
Propietària
Propietària
Propietari
Propietària
Nexe amb el
jaciment
ii dC
iv-vii
dC
iv-vii
dC
iv-vii
dC
i-ii dC
i-ii dC
iii dC
ii-iii
dC
ii-iii
dC
Dedicant (mare). Família jueva.
Procedent de l’àrea de necròpolis
associada a la vil·la. Potser els
propietaris.
Dedicant (pare). Família jueva.
Procedent de l’àrea de necròpolis
associada a la vil·la. Potser els
propietaris.
Difunta. Família jueva. Procedent de
l’àrea de necròpolis associada a la vil·la.
Dedicant. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la Via Augusta.
Difunt. Oriünd d’Emerita Augusta.
Procedent de l’àrea de necròpolis
associada a la Via Augusta.
Difunt. Jove fill de llibert ric,
probablement de família relacionada
amb lliberts imperials.
Dedicant (filla). Procedent d’una àrea
de necròpolis probablement associada a
una vil·la.
Difunt. Procedent d’una àrea de
necròpolis.
ii dC
Dedicant. Filla de la difunta. Vil·la dels
Sulpici.
Difunta / honorada. Oriünda de
Calagurris. Vil·la dels Sulpici.
ii dC
ii dC
49
49
10
15
15
44
44
44
33
33
33
11
Datació Catàleg
Dedicant. Espòs de la difunta. Vil·la
dels Sulpici.
Dedicant. Esposa de Musaeus. Patrona
d’altres personatges (cf. rit 472).
Comentari
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Tomba
Placa de columbari
(?)
Arc honorífic
Pedestal honorífic
Pedestal honorífic
Esclau
Magistrat
(praefectus
duumvir,
flamen?)
Ingenu
Magistrat
(duumvir,
flamen)
Alt
magistrat
(iuridicus)
Legionari
Llibert
Primus
L. Licinius L. f.
Sura
C. Apuleius Lupus
L. Aemilius Sempronius Clemens
Silvanianus
Q. Gargilius Q. f.
Macer Aufidianus
Apronia L. f. Iusta
Staberius
Felicianus
L. Bennius
Primigenius
Renau
Arc de Berà
(Roda de Barà)
Monnars
(Tarragona)
Monnars
(Tarragona)
Vil·la de la Ceratònia
(Tarragona)
Vil·la de la Ceratònia
(Tarragona)
Vil·la del Mas dels
Canonges
(Tarragona)
Vil·la de Mas Sardà
(Tarragona)
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Ingènua
Tomba
Placa de columbari
(?)
Ingènua
Cornelia Optata
Renau
Tarragonès
Arquitrau de
mausoleu
Estela funerària
Pedestal honorífic
Pedestal honorífic
Propietari
Pedestal funerari
Magistrat
(duumvir,
flamen)
L. Minicius L. f.
Apronianus
Vil·la de Repsol Química
(la Pobla de Mafumet)
Tarragonès
Propietari
Tomba
Propietària
Propietari
Propietari
Amic
Propietari
Tomba
Placa funerària
Lliberta
Elpis
Tomba
Partida del Mas d’en Gibert
(la Pineda)
Placa funerària
Tarragonès
Llibert (?)
[---]mus
Partida del Mas d’en Gibert
(la Pineda)
Tarragonès
Difunt. Ric llibert. Possiblement
relacionat amb funcionaris provincials.
Difunt. Probable possessió propera a
la Via Augusta, potser la vil·la del Mas
dels Canonges.
Dedicant. Esposa de Q. Gargilius.
Honorat. Vil·la suburbana del
magistrat, també documentat a Tarraco
(rit 138).
Honorat. Propietari d’una vil·la
suburbana de la part de Monnars.
Dedicant. Oriünd de Complutum.
i dC
ii-iii
dC
i dC
i dC
i-ii dC
i-ii dC
i aC i dC
i dC
Difunt. Esclau de Cornelia Optata.
La hi dediquen els seus fills. Potser
procedent d’una àrea de necròpolis
associada a una vil·la.
Dedicant. Fundus Liciniorum.
Monument in situ. Límit del fundus de
la poderosa família dels Licinii.
i dC
ii dC
i dC
i dC
Patrona de Primus.
Difunt. Probablement relacionat per
adopció amb els Minicii de Barcino.
Dedicant? Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
Difunt. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la vil·la.
19
14
4
4
9
9
6
23
23
8
40
40
Epigrafia i societat de l’AGER TARRACONENSIS
53
54
Ara votiva
Ara funerària
Ingènua
Llibert
Magistrat
(sevir
augustal)
Lliberta
Llibert
Lliberta
Claudia Atiliana
Licinius
Calidromus
L. Lucretius
Nicephorus
Baebia Helice
Cornelius Theseus
[---]a Claria[na?]
Pa[ula (?)
Victorina
Necròpolis de Mas Sardà
(Tarragona)
Entre Tarragona i la Torre
dels Escipions
Torre dels Escipions
Torredembarra
Torredembarra
Torredembarra
Ermita del Roser
(Vilallonga del Camp)
Ermita del Roser
(Vilallonga del Camp)
La Font de l’Astor
(Vilallonga del Camp)
La Font de l’Astor
(Vilallonga del Camp)
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Tarragonès
Pedestal honorífic
Alt
magistrat
(senador)
Ingenu
M. Fabius Priscus
C. Apronius
Secundus
Pedestal honorífic
Placa funerària
Placa funerària
Ingènua (?)
Ingènua (?)
Placa funerària
Placa funerària (?)
Placa funerària (?)
Arquitrau de
mausoleu
Arquitrau de
mausoleu
Tarragonès
Lliberta (?)
Quintia Procula
Vil·la de Mas Sardà
(Tarragona)
Tipus de suport
Tarragonès
Posició
social
Personatge
Jaciment / localització
Comarca
Propietari
Amic
Tomba
Tomba
Tomba
Tomba
Tomba
Tomba
Propietari (?)
Propietària
Propietària
Nexe amb el
jaciment
iii-iv
dC
Difunta. Probablement procedent
d’una àrea de necròpolis associada a una
vil·la.
60-65
dC
iii-iv
dC
Dedicant? Probablement procedent
d’una àrea de necròpolis associada a una
vil·la.
Honorat. Amic del senador. Com
a membre de la gens Apronia,
probablement membre de l’aristocràcia
municipal.
ii-iii
dC
Difunta. Molt a prop de la Via Augusta.
60-65
dC
39
ii-iii
dC
Dedicant. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la Via Augusta.
Dedicant. Va ser partidari de Galba.
18
ii-iii
dC
Difunta. Procedent de l’àrea de
necròpolis associada a la Via Augusta.
5
5
50
50
18
ii-iii
dC
12
2
7
19
Difunt. Associat amb el fundus
Liciniorum (?).
ii-iii
dC
i dC
Dedicant. Esposa d’un jove senador,
possibles propietaris de la vil·la de Mas
Sardà.
Dedicant. Ofrena a Júpiter. Fundus
Liciniorum (?).
i dC
Datació Catàleg
Dedicant. Possiblement relacionada
amb funcionaris provincials.
Comentari
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
3. Catàleg epigràfic
3.1. Presentació de les inscripcions. Signes
diacrítics i abreviatures
Les inscripcions es presenten segons l’ordre habitual al Corpus Inscriptionum Latinarum, és a dir, primer
les inscripcions votives i després ordenades segons el
grau jeràrquic del destinatari, començant pels senadors
i funcionaris fins a la població civil, ordenats per ordre
alfabètic dels gentilicis i després pels cognomina. Al final se situen els fragments amb cap nom identificable.
La fitxa epigràfica està feta segons una presentació
de la informació «interna», és a dir, la localització de
la peça i les mesures, així com el lloc de conservació
actual, en el cas que encara es conservi. La lectura segueix la donada per G. Alföldy en el seu fascicle del
cil ii2, 14 (Tarraco et vicinia), com a referent epigràfic
bàsic, per la qual cosa s’obvia l’aparat crític en el cas
de peces correctament editades prèviament i sobradament conegudes. L’abreviació jac al·ludeix al número
de jaciment i/o element aïllat publicat al catàleg de jaciments. Les cites bibliogràfiques indiquen la catalogació en els grans corpora epigràfics, ja siguin els genèrics
(rit, cil) o els més específics (cle, ilrh, iler, Lostal,
Vives…). En principi s’obvien les referències incloses
al rit i s’hi afegeixen les que puguin tenir relació amb
el discurs topogràfic. Se n’ofereix una traducció al català i un comentari molt limitat a fer una presentació
dels elements històrics més destacables, deixant tot el
discurs de caire prosopogràfic a les corresponents entrades bibliogràfiques. Finalment, la datació pren com
a base el citat manuscrit del cil ii2, 14.
Signes diacrítics
abc
Lletres de lectura clara.
ABC Lletres de lectura clara però inintel·ligibles.
abc
Restes de lletres només identificables pel
context.
+++ Restes de lletres que no es poden identificar.
ú
Lletra amb àpex.
ì
I longa.
‘an’
Lletres en nexe.
[[abc]] Lletres en litura que s’aprecien.
[[---]] Lletres esborrades en l’antiguitat.
a(bc) Desenvolupament d’abreviatura.
(?)
Abreviatura no resolta.
abc
Lletres que no es conserven però vistes per
editors anteriors.
[abc] Lletres perdudes que es poden restituir.
[-ca.4-] Lletres perdudes el nombre de les quals es pot
calcular; per exemple, quatre.
[---]
[------]
------?
[-]
abc
<abc>
{abc}
`abc´
(vac.)
(!)
·
/
(h)
Lletres perdudes el nombre de les quals no
consta.
Una línia de text perduda.
Nombre desconegut de línies perdudes.
Praenomen perdut.
Lletres que l’editor corregeix.
Lletres omeses per error i restituïdes per
l’editor.
Lletres gravades per error que l’editor exclou.
Lletres gravades fora de la caixa de la línia.
Espai sense gravar.
Crida d’atenció.
Interpunció.
Canvi de línia.
Hedera distinguens.
3.2. Catàleg
i. Inscripcions votives
1. Dedicada a Iuppiter Dominus.
2. Inscripció votiva de Licinius Calidromus.
3. Inscripció votiva de C. Clodius Aemilianus.
ii. Alts magistrats i funcionaris de la colònia
– Senadors
4. Pedestal de Q. Gargilius Macer Aufidianus.
5. Pedestal dedicat per M. Fabius Priscus.
6. Inscripció de l’Arc de Berà de L. Licinius Sura.
7. Placa monumental d’un senador desconegut.
– Magistrats i sacerdots de la colònia
8. Pedestal de L. Minicius Apronianus.
9. Pedestal de L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus.
10. Pedestal eqüestre de L. Aelius Polycletus.
– Sevirs augustals
11. Pedestal de M. Fulvius Musaeus.
12. Pedestal de L. Lucretius Nicephorus.
iii. Veterans de la legió vii
13. Ara funerària de Sulpicius Sabinus.
14. Ara funerària de Staberius Felicianus.
15. Estela de L. Asullius Modestinus.
55
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
iv. Resta de la població, ordenats per nomina i
cognomina
– Nomina
16. Anell d’Atius Felix.
17. Placa opistògrafa de la Grassa.
18. Inscripció de Baebia Helice.
19. Inscripció de L. Bennius Primigenius.
20. Inscripció de C. Caecilius Inparatus (?).
21. Pedestal de Calaria Liciniana.
22. Sarcòfag dedicat per Q. Clodius Evangelus.
23. Inscripció de Primus, esclau de Cornelia Optata.
24. Bloc de L. Cornelius Tacitus.
25. Inscripció de C. Farronius Quietus.
26. Inscripció de Flavius [---]cio.
27. Pedestal de P. Furius Montanus.
28. Ara de [Iuli]a (?) Tyche.
29. Inscripció de Iunius Eutyches.
30. Inscripció de Cladus, esclau (?) de Lucretius.
31. Inscripció de Q. Se[mpronius (?)].
32. Canonada de Sergius Strat(?).
33. Pedestal de Sulpicia Calagurritana.
34. Signaculum de C. Valerius Avitus.
35. Titulus pictus de C. Valerius Avitus i Faustina.
36. Inscripció d’un Valerius i d’un Cornelius.
– Cognomina
37. Inscripció d’Amoena i Ingenuus.
38. Monument de Bassus.
39. Inscripció de Claria[na?].
40. Inscripció d’Elpis i [---]imus.
41. Ara funerària del grec Euxenos.
42. Inscripció de Festus i Turpilla.
43. Inscripció de Iason i Valeriana.
44. Inscripció d’Isidora.
45. Inscripció de Iulianus, servus Christi.
46. Inscripció dels Paetiniani.
47. Fragment d’un Ru[---].
48. Fragment d’un Se[---].
49. Inscripció de Themistocles.
50. Inscripció de Victorina.
v. Varia
51. Carmen epigraphicum de la Torre dels Escipions.
52. Titulus musivus de Centcelles.
53. Senyalació de propietat d’aigua de Riudabella.
54. Marques de legions sobre el pont romà de Martorell.
55. Molí de pedra amb inscripció dels Antigons.
56. Inscripció sobre dolium de la Burguera.
57. Grafit sobre morter del Mas d’en Corts.
vi. Frustula
58. Làpida funerària de Can Xic Ferret.
59. Inscripció monumental de les Masuques.
60. Fragments de Can Bas.
61. Fragment de Vinya Gran.
62. Fragment de la Pobla.
63. Fragment del Mas d’en Toda.
64. Fragment de Mas Quefa.
65. Inscripció indeterminada del Mas d’en Bosch.
66. Fragment de Centcelles.
67. Bloc de mausoleu monumental de Centcelles.
68. Fragment del Mas d’Aiximus.
69. Fragments dels Munts.
70. Fragment del Mas de Valls.
vii. Mil·liaris
71. Mil·liari de Santa Margarida.
72. Mil·liari de les Masuques.
73. Mil·liari de Subirats.
74. Mil·liari de Tamarit.
75. Mil·liari de Cambrils.
76. Mil·liari del Mas d’en Gran.
77. Mil·liari del Morell.
– Anepígrafs
78. Mil·liaris de les Gunyoles.
79. Mil·liari del Camí de la França.
80. Mil·liari del Francàs.
81. Mil·liari del Trull.
82. Mil·liari de la Pineda.
83. Mil·liari de la Feixa del Cintet.
viii. Inscripcions de Tarraco trobades al territori
– Traslladades en època antiga
84. Fragments recuperats al suburbi.
85. Fragment d’opus sectile de la Llosa.
86. Inscripció votiva de Reus.
– Traslladades en època moderna
87. Pedestal de Seiedius (?) Achilleus.
88. Pedestal perdut de Sempronia Charis.
89. Ara funerària d’Aphrodita.
90. Pedestal de L. Caecilius Caecilianus.
91. Pedestal de C. Aufidius Victorinus.
92. Ara de Valerius Rufus.
93. Pedestal de C. Vibius Latro.
94. Inscripció de Constantí.
ix. Inscripcions postclàssiques i descartades
95. Fragment d’Alcover.
96. Fragment de Mont-roig del Camp.
97. «Mil·liari» del Mas del Bisbe (Mas Calbó).
56
Catàleg epigràfic
x. Instrumentum
– De propietat
98. Grafit de [Pa]ntheus.
99. Grafit d’Eupron.
100. Grafit de Fortunatus (?).
101. Grafits de Fur.
102. Grafit d’Heraclida.
103. Grafit de Locuples.
104. Grafit de Minicius.
105. Grafit de Nenisius (?).
106. Grafit d’Optatus (?).
107. Grafits de Pilorgus i Pilocalus.
108. Grafits de Secundus.
109. Grafits de Statutus.
110. Grafits de Zosimus (?).
111. Grafits de Donatus i Faustinus.
112. Grafit de Pamphilus (?).
113. Grafit de Vircentius (?)
114. Grafit dels Antigons 1.
115. Grafit dels Antigons 2.
– Monogrames
116. Monograma dels Antigons 1.
117. Monograma dels Antigons 2.
118. Monograma de la Canaleta.
121. Barenys.
122. La Canaleta
123. Mas d’en Gras.
124. Els Masos.
125. Els Munts.
– Addenda
126. Grafits de la vil·la del Vinyet.
127. Mil·liari de Sant Pere de Molanta.
128. Grafit de Caligata (?).
129. Crismó de Sant Martí Sarroca.
3.3. Epigrafia sobre amphorae, tegulae, imbrex i
dolia a l’àrea occidental del Camp de Tarragona.
Piero Berni
– Introducció
– Catàleg de marques
130-157. Amphorae.
158-164. Tegulae.
165. Imbrex.
166-172. Dolia (per jaciments).
– Índex (taula sinòptica)
– Altres grafits i fragments (ordenats per jaciments)
119. Els Antigons.
120. La Barquera.
57
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Catàleg epigràfic
i. Inscripcions votives
1. Dedicada a Iuppiter Dominus.
Trobada a l’ermita de Sant Miquel (Banyeres del
Penedès, Baix Penedès). Ara de calcària (40 x 14 cm).
Dipòsit: perduda.
Iovi / dom/ino · ‘Tì’(…) (?) / vot(um) / so(lvit).
Bibliografia: Fita 1893, 478 = ee viii, 202 = rit
931 = cil ii2, 14, 2334. Cf. Revilla 2002b, 197 i 199;
Prevosti 1996; Revilla i Garcia 2007, 58.
Traducció: «A Júpiter Dominus. Ti(beri?) va complir el vot.»
Tot i que la inscripció es troba actualment perduda,
el primer editor, Fidel Fita, la va publicar amb les dades facilitades pel mossèn de l’ermita de Sant Miquel,
qui la va trobar. La descripció de Fita era «ara, privada
de su capitel, procedente de la ermita de Sant Miguel
dels Guágachs, en término de la villa, descubierta y recogida por el párroco actual D. Cayetano Soler, que ha
sacado y envía la impronta. El neto de la inscripción
mide 0,14 m. de base por 0,40 m. de altura. Letras del
siglo ii. Jovi domino Ti(ber) vot(um) so(lvi). Exvoto de
Tíber á Júpiter soberano». El personatge, amagat darrere de les lletres Ti(?), que pot ser que corresponguin
al nom propi Tiberi, va complir el seu votum, és a dir,
la seva promesa a canvi d’un favor no especificat (cf.
infra, 2, complerta pro salute).
El lloc de retrobament, en un promontori sobre el
qual s’edificà el temple cristià, fa pensar en un element
de sincretisme del culte amb una divinitat anterior
pagana, que en època romana fou assimilada a Iup-
58
Dibuix: Fita 1893, 478.
piter Dominus, les arrels de la qual és possible que es
remuntin a èpoques anteriors (cf. Prevosti 1996; Guitart, Palet i Prevosti 2003, 145). Dominus no és una
epiclesi gaire habitual en àmbit romà, però sí en els
casos de sincretisme amb una divinitat indígena, com
és el cas de Saturn en Àfrica assimilat amb Baal (cf. cil
viii, 15130, 15140, 15157, de Thignica, Numídia; cf.
Cadotte 2007). No obstant, a la Tarraconense trobem
el cas d’un Mars Dominus (cil ii, 3618 = irpv iii, 3942, de Xàtiva).
Datació: ii dC.
Catàleg epigràfic
2. Inscripció votiva de Licinius Calidromus.
Aquesta peça va ser recuperada el 1803 «entre Tarragona i la Torre dels Escipions» (Tarragonès) i portada
a Torredembarra al s. xix. Pedestal d’estàtua («de peu
d’importance», Laborde) o ara (50 cm x 30 cm x ?).
Dipòsit: perduda.
Licinius Cali-/dromus [---?] / pro sa[lu]te / mea / votum solvi / Iovi Dom[i]no / l[i]b[e](n)s.
Bibliografia: rit 919 = cil ii, 4442 = cil ii2, 14,
2303. Cf. Rovira i Dasca 1994, 91-92; Abascal i Gimeno 2000, 240; Revilla 2002b, 199; Berni, Carreras
i Olesti 2005, 169.
Traducció: «Licini Cal·lídrom, per la seva pròpia
salvació, va complir el vot a Júpiter Dominus de bon
grat.»
Fidel Fita, a continuació del comentari de l’anterior inscripció (Fita 1893, 478), comenta: «semejante
á ésta es el ara que en 1863 fué descubierta entre Tarragona y el arco de Bará. Laborde la vió en el pueblo
de Torre d’Enbarra, en casa de D. Estanislao Vallescar,
donde inútilmente la buscó Hübner» (cf. cil ii, 4442).
La notícia de la seva recuperació és, però, anterior, ja
que la recull J. Villanueva (Villanueva 1851, xx, 99).
És la segona inscripció votiva dedicada a Iuppiter
sota l’advocació Dominus (cf. supra, 1), aquesta també
en compliment d’una promesa pro salute, és a dir, per la
intercessió de la divinitat en la pròpia salvació. Quant
al personatge, Licinius Calidromus (o més correctament Callidromus, cf. Solin 2003, 96), probablement
fou llibert d’un dels poderosos Licinii de la branca tarragonina, com L. Licinius Secundus, accensus de l’amic
personal de l’emperador Trajà, el senador L. Licinius
Sura (pir2 l, 253), tres vegades cònsol, descendent del
dedicant de l’arc honorífic de Berà (cf. 6).
El tipus d’inscripció i el lloc de retrobament en un
punt de la Via Augusta entre Tarraco i la Torre dels Escipions, i la situació de l’Arc de Berà, el qual assenyalava el límit de les propietats de L. Licinius Sura a uns 20
km de la ciutat, fan pensar que l’exvot de Calidromus
hagués estat destinat a un santuari privat situat dins
dels terrenys dels Licinii Surae, probablement entre
Tarraco i el citat arc honorífic, els quals devien ser molt
extensos, cosa que concorda amb la seva importància
política dins i fora la capital provincial.
Datació: ii-iii dC (per absència del praenomen).
Dibuix: A. Laborde.
Dibuix: C. B. Posada, ms. (cortesia de G. Alföldy).
59
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
3. Inscripció votiva de C. Clodius Aemilianus.
Des de l’any 1789 es coneix la seva presència a l’ermita de Sant Gervasi (Vilanova i la Geltrú, Garraf ),
per la qual cosa se suposa la seva procedència de la
zona de Darró, a la rodalia, on han estat identificades
restes d’una vil·la romana (cf. López Mullor). Ara de
calcària grisa del Garraf (59 x 53,5 cm - 50 x 29,5 cm),
utilitzada com a base d’una estàtua. Conserva la motllura a la part inferior esquerra i pel darrere, mentre
que a la part inferior davantera i dreta ha estat repicada
en un segon moment per ser reutilitzada. Es trobava a
la Finca Marimar, propietat d’A. Ferrer Pi (irc). Dipòsit: Biblioteca Museu Víctor Balaguer, de Vilanova i la
Geltrú. Alt. lletres: 5,5-4,6; 5-4,3; 4,3-4 cm.
------ / ex · voto / C(aius) · Clodius / Aemilianus.
Bibliografia: rit 932 = irc i, 9 = cil ii, 4444 i p. 976
= iler 1010 = cil ii2, 14, 2353. Cf. Castellano 1984,
148-150; Gamer 1989, 279 n. T90; López i Fierro
1990, 203-254; Dupré 1993, 249, nt. 1159; Revilla
2002b, 197; Àlvarez et al. 2009, 19; Gutiérrez 2009a,
211 i 214; Prevosti en premsa.
Traducció: «A… (nom de divinitat), pel vot fet, Gai
Clodi Emilià (ho va dedicar).»
Es tracta d’una ofrena a una divinitat posada ex
voto, és a dir, a canvi d’un favor rebut. Segons la fórmula conservada, a la part superior perduda es devia
poder llegir el nom de la divinitat en qüestió. Aquest
formulari es troba també en altres inscripcions de Tarraco, com rit 31, 61 (ii dC), 46 (iii dC) i 42 (final del
Principat).
El bloc té forma de pedestal d’estàtua, probablement destinat a suportar un objecte o la imago de la
divinitat a qui estava consagrat.
El personatge C. Clodius Aemilianus pertany a una
branca dels Clodii ben assentada a la ciutat de Tarraco
(rit 543-544), i fins i tot ha pogut ser identificat amb
un personatge mencionat en una inscripció urbana (rit
542, s. ii dC), però malauradament no s’ha conservat res que ens informi d’una eventual carrera política
seva. No obstant l’homonímia, és possible pensar que
es tracti del mateix Aemilianus, el qual hauria tingut
una casa a la ciutat i una propietat en la zona de Vilanova i la Geltrú. La hipòtesi d’A. López Mullor és que
Aemilianus hagi estat un dels possessores de la vil·la de
Darró en el s. ii dC. Segons aquest autor, el personatge
representaria el nexe per demostrar que la zona de Vilanova estava integrada a l’ager Tarraconensis.
60
Foto: arxiu Biblioteca Museu Víctor Balaguer,
Vilanova i la Geltrú.
Foto: l’autora.
Datació: El tipus de formulari i la paleografia permeten datar el monument al segle ii dC, coincidint
amb l’època del personatge homònim procedent de
Tarraco.
Catàleg epigràfic
ii. Alts magistrats i funcionaris de la colònia
– Senadors
4. Pedestal de Q. Gargilius Macer Aufidianus.
Bloc paral·lelepípede recuperat entre les restes de
la vil·la romana identificada en els terrenys de la indústria Ceratònia (Tarragona, Tarragonès, jac 119).
Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona
(núm. inv. 45122).
Pedestal de marbre amb motllura de 2 cm d’amplada (97 x 77 x 63 cm). Presenta tres encaixos de forma
triangular a la part superior i inferior i un canal de
6 cm d’amplada que travessa de dalt a baix el camp,
arran d’una reutilització posterior com a contrapès de
premsa. Alt. lletres: 7,5; 6,5; 3-7; 6 cm.
[---]+ilio / [---] · ‘Ma’cro / [Auf]i.d.[i]a.no / [Leg(ato)
Au]g.ustor(um) / P(rovinciae) H
. (ispaniae) C(iterioris) · /
[A]p[ro]nia L(uci) · f(ilia) · / [Iust]a [vac.] uxor.
Bibliografia: Ballart 1974; Alföldy 1978 (=cil ii2,
14, 982); Massó 1996; Alföldy 1998, 294; Massó
2002a.
Traducció: «A Quint Gargili, fill de Quint, Macer
Aufidià, de la tribu Arniense, delegat dels Augusts de
la Província Hispània Citerior. La seva esposa Aprònia
Justa, filla de Luci (va dedicar aquesta estàtua).»
La superfície inscrita està feta malbé a causa d’unes
grans marques de reutilització, que són característiques d’altres blocs similars emprats en premses d’època
posterior (cf. 9, 11 i 33). Es tracta d’uns encaixos que
indiquen la seva funció com a contrapès de la premsa
(cf. Massó 2002a).
Aquesta inscripció honorària va ser dedicada a Gargilius per la seva esposa Apronia Iusta mentre era legatus
iuridicus, un dels màxims funcionaris de la província
(cf. Alföldy 1978). El personatge és conegut per un
altre pedestal funerari trobat als afores de la ciutat, a la
Via Augusta a prop de l’Arrabassada (cil ii, 4120 = rit
138), també erigit per la seva esposa Apronia Iusta, que
documenta que el personatge va morir probablement
mentre exercia el iuridicatus (cf. Alföldy 1978).
El pedestal de la Ceratònia, que a diferència del
funerari recuperat a la Via Augusta no conté el cursus
complet del personatge, tampoc presenta cap fórmula habitual de les inscripcions públiques. Això i el fet
Foto: mnat / G. Jové.
que sigui dedicat també per la seva dona fa pensar que
l’estàtua de Gargilius es devia trobar exposada en un
ambient privat, potser dedicada amb motiu del seu
nomenament com a legatus Augustorum. De fet, tot i la
forma del pedestal i la paleografia, que concorden amb
la sèrie de pedestals erigits en el centre de representació de Tarraco en època flàvia, és possible adjudicar
aquesta peça a la residència particular del senador, com
podia ser una vil·la suburbana dels voltants.
En conseqüència, la recuperació del bloc enmig de
les restes d’un establiment rural d’època romana, malgrat la seva destinació secundària, permet assignar-lo
amb una certa versemblança a l’aparell decoratiu d’una
vil·la preexistent, cosa que permetria proposar Gargilius i Apronia Iusta com els seus propietaris a inicis del
segle ii dC.
Datació: Poc després del 81 o poc després del 96 o
98 dC (segons la datació del iuridicatus Augustorum,
cf. cil ii2, 14).
61
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
5. Pedestal dedicat per M. Fabius Priscus.
Inscripció recuperada a l’antic terme de la Font de
l’Astor (o Font del Stor), que es trobava entre els municipis de Vilallonga i la Selva del Camp (Tarragonès,
jac 25). Actualment desapareguda.
M(arcus) · Fabius / Priscus / IIIIvir · viarum · curan/darum, · trib(unus) · mil(itum) · leg(ionis) · I ·/
q(uaestor) · provinciae · Achaiae / C(aio) Apronio / Secundo · f(ecit).
L. 6: caronio, Povillon, cil ii.
Bibliografia: rit 134 = cil ii, 4117 = cil ii2, 14,
2291. Cf. Massó 1987, 35-49; Massó 1997, 35; Roig
2004, 96-97; ted’a 1988-1989, 134, nt. 24; Caballos
1990, n. 74; Tobalina 2007, 37.
Traducció: «Marc Fabi Prisc, magistrat de les vies
públiques, tribú militar de la legió i, qüestor de la província d’Acaia, va fer (aquest pedestal) a Gai Aproni
Segon.»
La inscripció apareix al manuscrit Epigrammata
Antiquae Urbis Tarraconensis, compilat pels volts de
1560-1578 per l’erudit tarragoní Lluís Pons d’Icart,
on se cita com a procedent de «la font del Stor».
Segons Massó, aquesta referència al·ludeix a un topònim, l’antic terme de la Font de l’Astor, que més
tard es va incorporar a Vilallonga del Camp (Massó
1997a). Ateses les precàries condicions del manuscrit
de Pons d’Icart, reproduïm el de Povillon, còpia del
primer (Massó 1989, 86-90). Sobre aquests documents, cf. Massó 1985b, 1989 i Renaixement.
El pedestal recull un cursus honorum pertanyent a
un senador, però no com a destinatari, el nom del qual
surt al final, sinó com a dedicant. M. Fabius Priscus
va ser un senador (pir2 F, 98) que ha estat identificat
per Birley amb el legatus de la legio xiv Gemina citat
per Tàcit (Hist., iv, 79, 3). En el moment de posar la
dedicació al seu amic C. Apronius Secundus era IIIIvir
viarum curandarum, és a dir, formava part del col·legi
romà dels quatre magistrats encarregats de tenir cura
de les vies públiques. Aquesta funció és una de les primeres magistratures del cursus honorum senatorial, per
la qual cosa es pot deduir la joventut del personatge i,
per tant, que probablement era oriünd de Tarraco (Birley 2005, 238). Cal tenir present que M. Fabius Priscus
va ser un dels partidaris de Galba (Syme 1982), per
la qual cosa és possible suposar que aquest personatge
hauria vist crescut el seu prestigi després de la caiguda
de Neró el 68 dC.
Al contrari del que passa amb M. Fabius Priscus,
dedicant de l’estàtua, no és possible esbrinar quina era
la condició del personatge homenatjat, C. Apronius
Secundus, del qual no sembla ser familiar ni parent.
La gens Apronia a Tarraco és poc present a la zona ca62
Dibuix: Povillon, fol. 24.
talana, i només a Tarraco està representada per un sol
personatge més, Apronia L. f. Iusta, l’esposa del senador Q. Gargilius Macer Aufidianus (4). Tampoc és gaire
freqüent el cognomen derivat Apronianus, conegut a la
ciutat en dos únics casos més: a l’epitafi de l’esposa
d’un soldat hastatus a Tarraco, L. Publicius Apronianus
(rit 176), que va arribar a ser primipilaris i patró del
municipi de Ricina en el Picè (cil ix, 5842), i en el
cas de l’important personatge L. Minicius Apronianus,
que va exercir tots els càrrecs de la colònia, fins i tot el
flaminat del diví Trajà (8). Aquest Minicius potser va
ser en origen un Apronius abans de la seva adopció per
part de la poderosa gens Minicia, la qual hauria avalat
la seva carrera política municipal (cf. comentari a 8).
En conseqüència, és possible ubicar aquest C. Apronius Secundus en un ambient molt relacionat amb les
altes esferes del govern de la ciutat, i concloure que
probablement es tractava d’un ric i influent personatge de la ciutat. Finalment, l’absència de fórmules de
caire públic indueix a pensar que molt probablement
l’estàtua estava destinada a decorar un ambient privat
i que Secundus encara estava en vida en el moment de
la seva dedicació. És probable, per tant, que aquest
monument decorés la vil·la de Secundus, no pas la del
senador, del qual podria haver estat un amic, potser un
client, el qual li hagués concedit l’honor d’una estàtua,
també a títol privat (cf. Melchor 2003).
No és fàcil proposar la identificació de la vil·la en
la qual estava exposat aquest pedestal, però és possible
proposar dues alternatives. Una d’elles és la relativament veïna vil·la de Paret Delgada, les restes de la qual
documenten una fase datada, gràcies a uns esplèndids
mosaics, al segle iv dC (Ollé i Vallverdú 2000), tot i
que el jaciment presenta restes des d’època tardorepublicana (cf. jac 45). De totes maneres, pels voltants
també es troba el monument funerari de Vilallonga,
una edícula sobre podium (Sanmartí 1984, 112; Du-
Catàleg epigràfic
pré 1987, 155-159), que indica la probable presència
de la vil·la del propietari als encontorns del sepulcre.
D’altra banda, a la rodalia es troba també l’esplèndida
vil·la del Cogoll (jac 22), la qual per monumentalitat ben pot ser associada al propietari del monument
funerari. Hi ha encara la possibilitat que el pedestal
de C. Apronius Secundus provingui d’aquesta segona
vil·la, de la qual hauria pogut ser el propietari cap a
mitjan segle i dC.
Datació: 60-65 dC (cf. Alföldy a cil ii2).
6. Inscripció de l’Arc de Berà de L. Licinius Sura.
Es troba in situ, a l’arquitrau monumental de l’arc
honorífic de Berà, al km 21 de la Via Augusta des de
Tarraco (Roda de Barà, Tarragonès).
Alt. lletres: 19 cm.
------ / Ex testamento · L(uci) · Licini · L(uci) · f(ilii)
· Serg(ia tribu) · Surae · consa[cratum].
Bibliografia: rit 930 = cil ii, 4282 = ae 1994, 1086
= cil ii2, 14, 2332. Cf. Dupré 1993, 172-180, 231245; hep 6, 897; Trillmich et al. 1993, 321; Alföldy
1996; Dupré 1998; Berni, Carreras i Olesti 2005, 169;
Marco i Rodà 2008; Gutiérrez 2009a, 114-115.
Traducció: «Consagrat (a August?), segons el testament de Luci Licini Sura, fill de Luci, de la tribu
Sèrgia.»
Es tracta d’un arc honorífic, a 13 o 14 milles romanes de Tarraco, i per tant de caràcter semiurbà, erigit
amb motiu de la reforma de la Via Augusta (Dupré
1993, 265). Molt probablement estava dedicat a August i la seva família, les estàtues dels quals devien
decorar l’àtic (Dupré 1993, 269). El dedicant, L. Licinius Sura, havia estat sempre identificat amb el cònsol
per tercera vegada l’any 107. No va ser fins als estudis
de X. Dupré que va ser atribuït a època augustiana,
per la qual cosa el personatge recordat a la inscripció
resulta ser un rebesavi del famós cònsol, identificat
amb el praefectus duumvir de les emissions monetals
de Lepida de l’any 39 aC (rpc 271; cf. Dupré 1993,
238-240; Alföldy 1996), la qual cosa concorda amb
la menció de la tribu Sergia, origo de fora de Tarraco,
coincident amb la de la colònia de Celsa (cf. Caballos
1990, ii, 189).
És molt probable que el personatge, tot i no estar
documentat a la mateixa Tarraco i desconeixent si va
exercir cap càrrec a l’Administració provincial, hagués
estat relacionat d’alguna manera amb la reforma de la
via al seu pas pel territori de la capital provincial.
El monument va ser erigit sens dubte dins del territori propietat dels Licinii, i és molt versemblant que
el cònsol tingués nombroses propietats entre Tarraco i
Barcino. La fama del personatge, de qui romanen nombroses inscripcions, tant seves com del seu llibert L.
Licinius Secundus (a Tarraco, però especialment a Barcino, cf. irc 1997, 163-188, n. 83-104; Rodà 1970),
Foto: l’autora.
Dibuix: X. Dupré.
fa de la branca hispana de la gens Licinia una de les
famílies més influents de tota la província. A més, en
les proximitats es documenta també la presència d’un
tercer Licinius (2), la qual cosa reforça la hipòtesi que
l’arc indiqués que no devia trobar-se gaire lluny, la vil·
la, els límits de la qual l’arc potser indicava (cf. Alföldy
1977, 295; Dupré 1993, 236, 247-273).
Datació: Època d’August (i aC).
63
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
7. Placa monumental d’un senador desconegut.
Trobat en posició secundària el 1973 a la zona del
Mas Marquès, en un punt identificat després amb la
necròpolis baiximperial de Mas Sardà (la Pobla de
Mafumet, Tarragonès, jac 35). Fragment de placa de
pedra calcària (78 x 54 x 13/15 cm) que devia formar
part d’un monument funerari de grans dimensions.
Presenta forats i restes del metall de les grapes. El camp
epigràfic està emmarcat per una motllura de 16 cm.
Alt. lletres: 7 cm. Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv. 45114).
------ / [--- quaestori] / [provi]nciae · Baet[icae] /
[trib(uno) p]lebis · prae[tori] / [des]ignato / [Cla]udia ·
Atil[iana] / [marit]o · cariss[imo].
Bibliografia: rit 1077 = cil ii2, 14, 2289.
Traducció: «A (nom del difunt…), qüestor de la
província de la Bètica, tribú de la plebs, pretor designat. Clàudia Atiliana al seu marit molt estimat (va erigir aquest monument).»
La placa pertanyia al monument funerari d’un jove
senador el nom del qual no ens ha arribat, erigit per la
seva esposa Claudia Atiliana. El text conserva part del
seu cursus, des de la qüestura, que va exercir a la província de la Bètica, i el tribunat de la plebs fins a la pretura,
en l’exercici de la qual va morir (cf. Alföldy en cil). Atès
el seu breu cursus, és molt probable que aquest desconegut senador fos oriünd de Tarraco. Quant a la dona,
Claudia Atiliana sembla estar emparentada, potser per
via materna, amb els Atilii presents a Tarraco, dels quals
destaquen C. Atilius C. f. Quir. Crassus, oriünd de Segontia, que va ser flamen Provinciae Hispaniae Citerioris (rit
258; Alföldy 1973, n. 7), i Atilia L. f. Valeriana, d’Ilerda
(rit 372), tots dos contemporanis de Claudia Atiliana.
El mausoleu va ser edificat en terrenys on devia
trobar-se la vil·la de la família, molt probablement a
64
Foto: mnat / G. Jové.
la vora de la Via Augusta, que en aquest punt segueix
el Francolí. Les restes trobades a la vil·la de Mas Sardà (jac 36) presenten indicis que permeten associarla amb l’existència del mausoleu i, en conseqüència,
hi ha la possibilitat que el senador o la seva família
n’haguessin estat els propietaris, tot i que no és l’única
proposta (cf. 19).
Datació: i-ii dC.
Catàleg epigràfic
– Magistrats i sacerdots de la colònia
8. Pedestal de L. Minicius Apronianus.
Trobada «en una viña propia del Sr. Bertran de Tarragona cerca el lugar de la Pobla y Puigdelfí». Aquest
lloc s’ha identificat amb la vil·la romana de Repsol Química (Perafort, Tarragonès, jac 37). Dipòsit: Museu
Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv. 682).
Pedestal de pedra de Santa Tecla amb motllura i
marques a la superfície superior per allotjar-hi els encaixos de l’estàtua (92 x 58 x 53 cm). Alt. lletres: 6-3 cm.
L(ucio) · Minicio / L(uci) · fil(io) · Gal(eria) / Aproniano / aedil(i) · q(uaestori) · IIvir(o) · / et · q(uin) ·
q(uennali) · col(oniae) · I(uliae) · U(rbis) · T(riumphalis)
· T(arraconensium) / flam(ini) · Dìvì / Traiani · Parthici
/ heredes / ex · testame‘nt’(o).
Bibliografia: rit 918 = cil ii, 4274 i 6072 = cil ii2,
14, 2293. Cf. [Hernández Sanahuja] 1866; Díez de
Velasco 1998, 105, 17/1; Andreu, Curulla i Otiña
2006, 206; López Vilar 2008, 338 i fig. 211; Àlvarez
et al. 2009, 62, nt. 83.
Traducció: «A Luci Minici Apronià, fill de Luci,
de la tribu Galèria, edil, qüestor, duumvir i duumvir
quinquennal de la colònia Júlia Urbs Triomfal Tàrraco, flamen del diví Trajà Pàrtic. Els seus hereus segons
el seu testament (van erigir aquest pedestal).»
El personatge és conegut per dues inscripcions més,
totes dues votives: la primera, al Genius Coloniae de
Tarraco (rit 23), i la segona, en el balneari d’Aquae Calidae (Caldes de Montbui), en honor d’Apol·ló (irc i,
34). Aquests dos pedestals votius comparteixen amb el
de Perafort el material (pedra de Santa Tecla), el tipus
de motllura (amb el d’Apol·ló) i la paleografia, a més
del fet que tots tres van ser dedicats ex testamento. Això
planteja la possibilitat que la procedència de tots tres
sigui una mateixa officina lapidaria, probablement de la
mateixa Tarraco, realitzats a partir d’una disposició testamentària del personatge mitjançant la qual, a la seva
mort, s’hauria dedicat una sèrie d’inscripcions amb el
seu nom col·locades en llocs emblemàtics relacionats
amb ell: a la ciutat (Genius Coloniae), al seu santuari
salutífer (Aquae Calidae) i a la seva vil·la, l’única on
s’indiquen els executants, els hereus, primers interessats en l’acompliment de les disposicions del difunt, ja
que normalment aquesta era la condició per rebre els
béns deixats en herència.
A partir del cognomen Apronianus, hi ha la possibilitat de plantejar que aquest personatge hagués estat en
origen un Apronius adoptat pels Minicii. Aquesta hipòtesi queda reforçada pel fet que la tribu Galeria és la
pròpia de Barcino, d’on prové la cèlebre branca dels L.
Minicii Natales, importants personatges del segle ii dC
Foto: mht / M. Granell.
(irc iv, 30-35; cf. Navarro 2003, 62-64), mentre que
ell, a la inscripció de Caldes de Montbui, indica, juntament amb la tribu Galeria, la seva origo Tarrac(onensis).
Tot i això, la gens Minicia, especialment amb el prenom Lucius, també és present a Tarraco: d’època republicana està documentat un L. Minucius Philargurus
(rit 13 = ilrh C74), mentre que L. Minicius Rufus (rit
625), L. Minicius Pudens (rit 376) i L. Minicius Zoticus (rit 626) són d’època imperial. Recentment s’ha
descobert un importantíssim epígraf opistògraf, que
documenta una família de lliberts, Astragalus i Satulla,
lliberts d’una Minicia filla d’un Lucius no identificat
(Andreu, Curulla i Otiña 2006). Finalment, el nom
Minicius apareix també en un grafit sobre una tassa
de terra sigil·lada hispànica (Ritt. 8), procedent de la
vil·la del Vilar de Valls (104). En conseqüència, podria
plantejar-se com a hipòtesi que L. Minicius Apronianus hagués estat adoptat per un important Minicius
de Barcino, del qual hauria rebut el gentilici i la tribu.
Això podria estar al darrere del seu interès post mortem
per una divinitat salutífera, Apol·ló, en un centre com
Aquae Calidae, el més important centre termal del territori de Barcino (Miró 1992), potser sota el patrocini
65
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
dels Minicii barcinonenses vinculats amb Apronianus,
tot i haver desenvolupat ell la seva reeixida carrera a la
capital, Tarraco. De totes maneres, són coneguts altres
personatges a Caldes de Montbui presents a Tarraco:
M. Fonteius Novatianus (irc i, 33; rit 278-279) i L.
Vibius Alcinous (irc i, 35 i 38; rit 473-474), la qual
cosa confirma aquesta especial relació de la capital amb
el santuari (cf. Àlvarez et al. 2009, 62).
El seu pedestal honorífic va ser erigit post mortem a
càrrec dels seus hereus en un lloc de la seva vil·la, rebuda en herència pels seus successors, la qual es trobaria
en una zona propera al lloc on va ser recuperat. De fet,
els terrenys entre la Pobla de Mafumet i Puigdelfí que
recorda la citació amb el seu punt de retrobament corresponen a l’àrea actualment ocupada per la indústria
Repsol Química, on ha estat identificada una vil·la romana (jac 37). Tot i les poques dades arqueològiques
de què es disposa, és possible plantejar com a hipòtesi
que aquesta vil·la hagués estat la propietat de L. Minici
Apronià i dels seus hereus.
Datació: Després del 117 dC (mort de Trajà). Adrià
/Antoní Pius.
9. Pedestal de L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus.
Es trobava a l’església de Monnars (Tarragona, Tarragonès). Dipòsit: Museu Diocesà de Tarragona (Santa
Tecla la Vella, núm. inv. 5027). És un pedestal amb
motllura de calcària local (llisós) (80 x 64 x 64 cm). Presenta signes de reutilització com a contrapès de premsa
que han afectat la part central del camp epigràfic (cf. 4,
11 i 33; Massó 2002a). Alt. lletres: 6-5,5; 4,5-3 cm.
L(ucio) Aem[i]lio [-f(ilio)] / Pal(atina) Sem<p>ro[nio]
/ Clem[e]nt[i] / Silva[n]ian[o] / aed(ili) · q(uaestori) ·
IIv[ir(o)] flamin[i] / curator[i C]apitoli / iudic(i) de[cu]r(iae) IIII / C(aius) Apu[l]eius / Lup[us] / Complu[te]nsis / am[i]co.
Bibliografia: rit 922 = ae 1946, 2 = cil ii2, 14,
2305. Cf. Nou Diari 1995; Fishwick 1999, 133; Massó 2002a, 9; Pensabene i Mar 2004, 74-75; Ruiz de
Arbulo et al. 2004, 142; Mayer 2006, 455; Andreu
2008, 361-362, 366.
Traducció: «A Luci Emili Semproni Clement Silvanià, fill de (…), de la tribu Palatina, edil, qüestor,
duumvir, flamen, administrador del Capitoli, jutge de
la quarta decúria. Gai Apulei Lupus, de Complutum,
al seu amic.»
El personatge fou un magistrat de la colònia i exercí
les més importants etapes del cursus municipal, entre
les quals curator Capitoli, fins a arribar a ser jutge a
Roma. La fortuna de la seva carrera queda manifesta
en aquest pedestal honorífic dedicat pel seu amic C.
Apuleius Lupus, oriünd de Complutum, probablement
client seu (cf. Mayer 2006, 455; Andreu 2008, 361).
66
Foto: l’autora.
És possible pensar que aquest pedestal decorés la
vil·la del personatge, situada a la rodalia de Monnars.
Tot i que la pedra també podria haver estat traslladada
des de Tarragona, el tipus de text permet suposar una
destinació privada, una vil·la propietat de L. Aemilius
Sempronius.
Datació: Pel tipus d’inscripció, pedestal i paleografia, es pot datar en època flàvia o inicis del ii dC.
Catàleg epigràfic
10. Pedestal eqüestre de L. Aelius Polycletus.
Pedestal trencat en dos fragments recuperat el 1994
durant l’enderrocament d’una paret d’una casa a la
partida de Miralbó, zona est de la Canonja (Tarragonès, jac 120). Cadascuna de les parts funcionava com
a brancal de la porta principal. Pedestal eqüestre de
pedra calcària (llisós) trencat en dos blocs longitudinals dels quals el primer correspon a la part superior
((38) x 41 x 123 cm), i el segon a la inferior ((37) x 42
x 125 cm). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de
Tarragona (núm. inv. 45103). Alt. lletres: 5 (v. 1), 4,5
(v. 2), 4 (3), circ. 3,5 (v. 7-8) cm.
L(ucio) · Aeli[o] / Polycle[to] / decur[ioni] / [------] /
[------] / mate[r] / · filio / · dulcissimo.
Bibliografia: Massó 1994; Roig 1995; Massó 2002b
= cil ii2, 14, 2237. Cf. Alföldy 2003, 168.
Traducció: «A Luci Eli Políclet, decurió (de la colònia de Tàrraco). La mare al seu fill dolcíssim (va dedicar aquest monument).»
Pedestal per a una estàtua eqüestre dedicada per
una mare al seu fill, membre de l’ordo decurionum de
Tàrraco. La absència de més càrrecs en el seu cursus així
com l’apel·lació dulcissimus fa pensar en la jove edat
de L. Aelius Polycletus, fill d’un pròsper llibert, mort
Dibuix: E. Ramón.
just encetada la seva carrera municipal, segons indica
la sola menció del seu càrrec com a decurio, nomenament al qual tot jove benestant de la colònia accedia
de bon principi.
A Tarraco es coneixen bastants membres de la gens
Aelia, molts d’ells sense praenomen, i els que sí que en
tenen són Publii. Per tant, aquesta branca dels Aelii
amb praenomen Lucius, i dels quals només coneixem
Polycletus, devien haver aconseguit una gran posició
social, tal com indica la seva inclusió en l’ordo decu-
Foto: mnat / R. Cornadó.
67
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
rionum sent encara jove, cosa que pressuposa la gran
fortuna acumulada pels pares.
En aquest sentit, seria probable pensar que el pare de
Polycletus hagués pogut ser un llibert de Luci Ver en els
anys 138-161 dC, just abans d’arribar al tron (quan encara era L. Aelius Aurelius Commodus, cf. Weaver 1972,
n. 1442), així com els altres dos P. Aelii de Tarraco, Victor (rit 31) i Successus (rit 242), ho van ser dels emperadors següents (cf. Weaver 1972, n. 1787 i 2425).
El caràcter privat del monument, tant per la fórmula emprada com per l’elecció d’una estàtua eqüestre
per recordar l’efímera carrera del fill, confirma la seva
destinació a decorar un ambient privat, molt probablement la vil·la de la família que es devia trobar a la rodalia de la Canonja, si no sota la partida de Miralbó.
Datació: ii-iii dC.
– Sevirs augustals
11. Pedestal de M. Fulvius Musaeus.
Localitzada a Centcelles el 1858 per B. Hernández
Sanahuja «en unas excavaciones practicadas entre estas
ruinas» (Centcelles, Constantí, Tarragonès, jac 103).
Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona
(núm. inv. 728). Pedestal de calcària grisa (llisós) (87
x 60 x 55 cm). La vora està decorada amb una fila de
fulles d’acant (kyma lèsbic), i el centre del camp epigràfic està afectat per un encaix rodó, així com altres
forats típics dels blocs reutilitzats com a contrapesos de
premsa (cf. Massó 2002a). Alt. lletres: 5,5-3,2 cm.
M(arco) · Fulvio / Musaeo / [s]eviro · Aug(ustali) /
Su[tor]ia / Su[rill]a / ma[ri]to / optimo.
Bibliografia: rit 906 = cil ii, 4298 = cil ii2, 14,
2283; Hernández Sanahuja 1888, 68; Massó 1999,
10-13; Jordán 2003, 104; Àlvarez et al. 2009, 61.
Traducció: «A Marc Fulvi Museu, sevir augustal.
Sutòria Suril·la al seu òptim marit (ho va fer).»
M. Fulvius Musaeus és recordat com a sevir augustal, membre del col·legi de sacerdots municipals encarregats del culte imperial, cosa que vol dir que va
aconseguir el càrrec més elevat al qual podia accedir
un llibert. La rellevància i el prestigi d’aquest grup selecte era tal que només hi arribaven els més destacats
personatges del moment, sempre lliberts de les més
importants i influents famílies del moment. Aquest és
el cas de Musaeus, conegut per dues inscripcions més
de Tarraco (rit 312, 322), gràcies a les quals sabem que
devia molt a la seva patrona, Fulvia M. f. Celera, esposa
del magistrat i flamen de la província C. Vibius Latro
(rit 312; 93), filla de flaminica i ella mateixa flaminica
perpetua (rit 344 i 350; cf. Alföldy 1973, n. 104). Fulvia Celera va tenir altres importants lliberts, que van
deixar testimoni de la seva prestigiosa patrona (Fulvius
Diadochus, rit 344; Fulvius Moschus, rit 312). D’altra
banda, el nom de la dedicant, la seva esposa, es pot
reconstruir a partir de la menció d’una altra Sutoria
Surilla, amb la qual probablement es pot identificar
68
Foto: mnat / G. Jové.
(rit 472). Aquesta dona també va ser objecte d’inscripcions honorífiques per part dels seus lliberts (Sutorius
Epitynchanus), la qual cosa confirma la posició social
tant del marit com de la seva dona.
La inscripció va ser dedicada al seu maritus optimus, cosa que vol dir que es tracta d’un homenatge post
mortem, i probablement decorava algun indret ben visible de la vil·la romana de Centcelles durant la seva
fase altimperial (cf. Remolà 2008, 176).
D’altra banda, un enorme bloc pertanyent a un
mausoleu, també recuperat a la vil·la (cf. 66), indica
la presència d’un monument funerari de grans dimen-
Catàleg epigràfic
sions, probablement del propietari de la vil·la. Només
en queda la resta de la invocació als déus Manes, però
és possible datar aquest monument entre finals del segle i i inicis del ii dC, la qual cosa coincideix amb la
datació del pedestal. Tot i que no hi queda cap indici
que permeti associar el mausoleu amb M. Fulvius Musaeus i Sutoria Surilla, resta la hipòtesi que pogués haver format part de la tomba monumental dels primers
propietaris de la vil·la.
Datació: Entre el 70 i el 150.
12. Pedestal de L. Lucretius Nicephorus.
Segons Pons d’Icart, aquesta inscripció va ser «trobada sota terra junt a la torre dels Escipions» («iuxta
turrim Scipionum», cil) i posteriorment traslladada, el
1902, a la vil·la de Mas Rabassa (Tamarit, Tarragonès),
on es conserva col·locada al costat de la façana principal. Ara de pedra calcària grisa (130 x 60 x 55 cm). Alt.
lletres: 6-5,5 cm.
D(is) M(anibus) / L(ucio) Lucretio / Nicepho/ro seviro / Augustorum.
Bibliografia: rit 920 = cil ii, 4300 = ils 6947b = cil
ii2, 14, 2304. Cf. Jordán 2003, 106.
Traducció: «Als déus Manes. A Luci Lucreci Nicèfor, sevir dels augustals.»
L. Lucretius Nicephorus era llibert, tot i que no ho
indica en la seva fórmula onomàstica, i com a tal va
accedir al càrrec més prestigiós que la seva condició de
llibert li concedia el sevirat augustal. La gens Lucretia
està molt ben documentada a Tàrraco (rit 12, 172,
615), però destaca la presència d’un altre sevir anomenat L. Lucretius Martinus (rit 408), que a més va
ser magister Larum (Augustalium) (cf. Serrano 1988).
Sobre un esclau de la gens Lucretia a Olèrdola, cf. 30.
La recuperació d’aquest pedestal a la vora de la Torre dels Escipions, en una àrea de necròpolis, indica la
continuació com a zona d’enterraments de personatges
de prestigi, des del segle i dC, amb el desconegut propietari del mausoleu, fins a Nicephorus, membre destacat de la societat de la Tarraco imperial.
Datació: ii-iii dC.
Foto: l’autora.
69
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
iii. Veterans de la legió vii
13. Ara funerària de Sulpicius Sabinus.
Es trobava el 1855 en un angle de la torre del Mas
del Bisbe (Cambrils, Baix Camp, jac 202). Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus
(núm. inv. 3111). Ara de calcària grisa (67 x 45 x 36
cm). Alt. lletres: 2,5 cm.
D(is) · M(anibus) / Sulpic(io) · Sabin(o) ·
benef(iciario) / civ(i) Bracar(augustano) mil(iti)
leg(ionis) / VII G(eminae) P(iae) Fel(icis) ann(orum)
· XLV / stip(endiorum) XXV posuer(unt) / Sulpic(ius)
Fuscin(us) / alumnus · et Sul/picia Celeriana / marito ·
bene mê-/renti · fecer(unt).
Bibliografia: rit 905 = ae 1955, 246 = cil ii2, 14,
2247. Cf. Rovira 1886, 5-6; Beltrán 1925/27; Vilaseca
1952, 54-57; Vilaseca 1955, 211; Gamer 1989, 278,
T85; Massó 1990a, 50-51 i fig. 40; Le Roux 1999,
105, nt. 21; Alföldy 2007b, 487; Andreu 2008, 373.
Traducció: «Als déus Manes. A Sulpici Sabí, soldat
privilegiat (beneficiarius), ciutadà de Bracara Augusta,
soldat de la legió vii Gèmina Pia Fèlix, de quarantacinc anys, enrolat vint-i-cinc. Ho van erigir Sulpici
Fuscí, fill adoptiu (alumnus), i Sulpícia Celeriana, al
seu marit que bé ho mereixia, i ho van fer.»
La inscripció es trobava a la partida del Mas del
Bisbe, encastada en uns dels angles de la Torre de la
Guineu, construïda al segle xvi. Actualment es conserva al Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
Segons Lluïsa Vilaseca, a l’angle sud de la mateixa torre
hi ha un tambor de pedra sorrenca de 47 cm d’altura
per 50 cm de diàmetre, que fa funció de pedra angular.
Hi ha una referència a ella de Salvador Rovira, a finals
del segle xix.
Massó ja va indicar que aquesta ara funerària devia estar en relació amb la Via Augusta, que passava
per aquest indret (Massó 1990b, 51). El fet de trobar
aquesta làpida funerària a la zona de Cambrils indica
probablement la presència d’una necròpolis associada
a una propietat de la família de Sulpicius Sabinus, un
veterà oriünd de Bracara Augusta (Lusitania, cf. cil ii2)
que va exercir de beneficiarius a Tarragona (Alföldy
2006b; Carreras 1997, 165, nt. 24). En conseqüència,
és possible que Sabinus hagués rebut terres a Tarraco en
la seva condició de veterà.
Datació: Segons el nom P(ia) de la legió, és possible
datar-la en el segle iii dC.
Foto: arxiu immr.
El Dr. Salvador Vilaseca fent una fotografia de la inscripció,
encara in situ. Foto: arxiu immr.
70
Catàleg epigràfic
14. Ara funerària de Staberius Felicianus.
Recuperada poc abans del 1989, entre la runa abocada a la platja propera al Complex Educatiu (Universitat Laboral) de Tarragona (Mas dels Canonges)
(Tarragona, Tarragonès, jac 122).
Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv. 45127). Ara de marbre gris (56 x 32 x
28 cm).
Bloc paral·lelepipèdic, conservat parcialment. En
manca l’angle superior esquerre i el terç inferior per
dues fractures, més recent la que afecta la cara frontal. Una bretxa a la cara anterior afecta la segona línia
d’inscripció. Al llarg del vèrtex d’unió de les cares laterals amb l’anterior hi ha una franja polida, que fa
pensar que aquesta ara potser estava encastada en un
monument funerari del qual sobresortia una mica.
Presenta indicis d’haver estat utilitzada com a material
de construcció. Text escrit en capital rústica o actuària.
Forma de les lletres no gaire regular a causa de la duresa de la pedra. Interpunció triangular clara a l. 3. Alt.
lletres: 3,4 / 4,3 cm.
D(is) · M(anibus) · s(acrum) / Staberio Felic[iano] /
mil(iti) · leg(ionis) · VII · Gem(inae) · P(iae) · F(elicis) /
discens · armat(urae) / stip(endiorum) · XII · qui · vixit
/ an(nis) · XLV ci.v.es. / et · conf[ratres] / ------.
Foto: mnat / G. Jové.
L. 5/6: c[o]mm[il(itoni)] / et cont[ubernali] (Alföldy
1991a).
Bibliografia: ae 1989, 482 = ae 1991, 1114 = hep 3,
369; ae 2006, 694 = hep 15, 340 = cil ii2, 14, 1062.
Cf. Cortés i Escolà 1986-87; Ruiz 1993, nr. 369; Alföldy 1991a; Le Roux 1992; Adserias, García i Teixell
2001; Alföldy 2003, 171, nt. 32; Palao 2006, 132; Alföldy 2006a, 47.
Traducció: «Als déus Manes consagrat. A Estaberi
Felicià, soldat de la legió vii Gèmina Pia Fèlix, instructor d’armes (discens armaturae), dotze anys de servei
pagat, que ha viscut quaranta-cinc anys, els seus conciutadans i companys (ho dediquen).»
Aquesta làpida funerària documenta la presència
d’un veterà de la legió vii, probablement d’origen africà (de Cirta, cf. Alföldy 1991a, 166), el qual, un cop
llicenciat de l’exèrcit, es va assentar al seu tros de terra
assignat a Tarraco. La tomba va ser preparada i pagada
pels seus conciutadans i companys d’armes, probablement establerts com ell al territori de la ciutat.
Segons M. Adserias, M. García i I. Teixell, aquesta
inscripció es podria relacionar amb els elements arquitectònics localitzats al Mas dels Canonges, procedents
d’una vil·la romana amb estructures interpretades com
uns banys, abandonats a finals del segle ii o inicis del
iii dC (Adserias, García i Teixell 2001, 222-223). En
conseqüència, el bloc també s’hauria fet servir posteriorment com a material constructiu. De totes maneres,
tot i que en principi sembla més probable que fos abocada a prop de la platja junt amb runa de procedència
desconeguda, la identificació d’una vil·la romana als
voltants de cronologia propera fa també possible plantejar-ne l’origen per la rodalia. La condició de veterà
de Staberius s’adiu amb la hipòtesi que hagués estat
enterrat en una àrea de necròpolis pròxima a la Via
Augusta, potser dependent d’aquesta vil·la localitzada
al Mas dels Canonges.
Datació: Inicis del segle iii dC.
71
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
15. Estela de L. Asullius Modestinus.
Recuperada el 1956, en una casa del carrer Bisbe
Borràs, 35 (la Canonja, Tarragonès, jac 121). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (núm.
inv. 25398). Estela de pedra de Santa Tecla amb acabament semicircular, decorada amb dues rosetes i una
lluna central (130 x 61 x 21 cm). El camp epigràfic
està afectat per un forat de reutilització posterior que
afecta les línies 3-6. Alt. lletres: 5-3,2 cm.
D(is) M(anibus) / L(ucio) · Asullio · Papiria /
Modes[tino m]il(iti) · leg(ionis) / VII · G[em(inae) Fel(icis)
((centuria)) Sa]turni / ann(orum) [--- stip(endiorum)---]
/ L(ucius) · Anto[nius ---] f(aciendum) · c(uravit).
Bibliografia: rit 909 = cil ii2, 14, 2236. Cf. Sánchez
Real 1956, 51-53, làm. i; Palao 2006, 114; Alföldy
2007b, 483; Àlvarez et al. 2009, 61.
Traducció: «Als déus Manes. A Luci Asul·li Modestí, de la tribu Papiria, soldat de la legió vii Gèmina
Fèlix, de la centúria de Saturn, de (tants) anys [i tants
altres de servei pagat…], Luci Antoni es va encarregar
de fer-ho.»
La ciutat d’Emerita Augusta pertanyia a la tribu Papiria (cf. rit 219), per la qual cosa és possible que el
soldat, difunt a Tarraco, fos oriünd de la capital de la
Lusitània. Altres esteles d’aquest tipus, amb coronament arrodonit o decorades amb una lluna, de veterans de la mateixa legió es troben també a Tarraco (cf.
rit 216). Tanmateix, destaca la grandària de la peça,
sens dubte una de les inscripcions més voluminoses
recuperades a l’ager Tarraconensis.
El lloc de retrobament, reutilitzat en una casa de la
Canonja, no permet adscriure aquesta inscripció a cap
vil·la ni àrea de necròpolis en concret, i només deixa
la possibilitat que pertanyés a una zona de la rodalia,
si no inclús a restes que es poguessin trobar a sota del
mateix poble.
Datació: i-ii dC.
Foto: mnat / G. Jové.
iv. Resta de la població, ordenats per nomina i
cognomina
– Nomina
16. Anell d’Atius Felix.
Recuperat el 1996, en un context medieval (UE
8015) (Olèrdola, Alt Penedès). Dipòsit: mac - Olèrdola (núm. inv. 281). Anell de bronze (1,5 x 1,4 x 0,6
cm). Malmenat en la restauració, per la qual cosa actualment és il·legible.
72
Foto: arxiu mac - Olèrdola.
Catàleg epigràfic
At(t)ius / Fel(ix).
Bibliografia: irc v, 147 = cil ii2, 14, 2352.
Traducció: «(Propietat de) Àtius Fèlix.»
El nom sobre l’anell incís en nominatiu probablement servia per marcar la propietat segellant sobre
cera. Malgrat que el nom Atius o Attius sigui molt documentat a Hispània (Abascal 1994, 86 i 88), només
apareix un cop a Tarraco, a la inscripció d’un tal Q.
Attius Messor que reconstruí i renovà completament
amb diners propis el temple de la colònia dedicat a
Minerva (rit 39).
La recuperació de l’anell a les excavacions d’Olèrdola, tot i ser un objecte molt fàcilment transportable,
podria indicar una propietat en la zona dels Attii, però
resta en simple hipòtesi.
Datació: Imperial, probablement.
17. Placa opistògrafa de la Grassa.
Descoberta el 1942, entre les restes d’un sepulcre
d’època romana a la partida de la Grassa (Reus, Baix
Camp, jac 116). Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus (núm. inv. 3408). Donatiu
del senyor A. Masdeu. Fragment de placa de pedra de
Santa Tecla opistògrafa. Presenta inscripció en ambdós
costats (a i b). Alt. lletres: a) 3-4; b) 3-3,5 cm.
A) D(is) [M(anibus)] / [---]arci[o ---] / [---Ser?]vilia
[---] / ------?
B) ------ / [ann---] XXIII [---] / [A]urelius A+[---] /
[---? si]bi et suis [---] / -------?
Bibliografia: hep 4, 839 = cil ii2, 14, 2282-2281;
C. Figuerola, arxiu immr; Massó 1990d, 21.
Es tracta d’una làpida fragmentada opistògrafa,
cadascuna de les inscripcions corresponent a diferents
èpoques. La inscripció, segons un treball inèdit de Carles Figuerola –conegut a través d’un article de Jaume
Massó–, procediria d’un enterrament fet amb tègules a
doble vessant, destruït al construir-se la fonamentació
d’una edificació (Massó 1990d, 20).
Les poques restes de la inscripció a), on potser és
possible reconèixer el nom femení Servilia, permeten
enquadrar-la aproximadament al segle ii, mentre que
la presència del nomen Aurelius juntament amb la paleografia permeten datar el text b) a partir del segle
iii dC.
Datació: a) ii dC. b) iii-iv dC.
Foto: F. X. Cabrero / immr-2009.
Foto: F. X. Cabrero / immr-2009.
73
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
18. Inscripció de Baebia Helice.
Localitzada a Torredembarra (Tarragonès). Actualment desapareguda. Pedestal o ara (ca. 117 x 53 x ?
cm).
D(is) · M(anibus) · s(acrum) / Baebiae · Helice / uxori · optimae / Cornelius ‘Th’e/seus / fecit.
Bibliografia: rit 928 = cil ii, 4339 = cil ii2, 14,
2330. Cf. Massó a Boy 1996.
Traducció: «Als déus Manes. A Bèbia Hèlice, esposa
òptima, Corneli Teseu ho va fer.»
Tant la gens Cornelia com la Baebia són ben conegudes a les inscripcions de Tarraco i Barcino. El nom
Cornelius és el tercer gentilici més abundant a tota la
Península (cf. Abascal 1994, 116). Els Baebii de Tarraco són ben nombrosos (cf. rit índexs p. 486), tot i que
són presents també a Barcino (irc iv, 137).
La troballa d’aquesta ara funerària a Torredembarra
fa pensar en una seva procedència d’una àrea funerària propera a la Via Augusta, tal com es proposa per a
altres inscripcions localitzades entre Altafulla i Torredembarra (cf. 28 i 39).
Datació: ii-iii dC.
Dibuix: Boy 1996, 160.
19. Inscripció de L. Bennius Primigenius.
Trobada entre les restes de la vil·la romana de Mas
Sardà (Dow Chemical Ibérica, la Pobla de Mafumet,
Tarragonès, jac 36). Dipòsit: Cota 64. Làpida de pedra de Santa Tecla (56/56,5 x 93,5 x 4,6 cm). L. 1: ni
en nexe i o final lleugerament més estreta per adaptarse a la falta d’espai.
Foto: Cota 64.
74
L(ucio) Bennio · Primige‘ni’o / marito · optimo /
Quintia · Procula / et sibi.
Bibliografia: Vilalta 2006 = cil ii2, 14, 2290.
Traducció: «A Luci Benni Primigeni, marit òptim,
Quíntia Procula ho va fer i també per a ella mateixa.»
La inscripció funerària va aparèixer entre les restes
de la vil·la romana, per la qual cosa és possible pensar
Catàleg epigràfic
que aquesta tingués una àrea de necròpolis associada,
a la qual degué pertànyer el monument funerari que
identificava aquest epígraf.
Altres Benni a Tarraco són L. Bennius Hermes (rit
164), amb qui comparteix praenomen, i Bennia Venustina (rit 235). Hermes va dedicar un dels tres pedestals conservats del cavaller d’època flàvia L. Caecina
Severus (pir2 ii, n. 106), ob plurima eius in se merita.
Per la seva banda, Bennia va dedicar l’epitafi, avui
desaparegut, al seu marit Lucius, que va ser pub(licus
servus), pr(aepositus) ark(ae) P(rovinciae) H(ispaniae)
C(iterioris), és a dir, el funcionari encarregat de la caixa
de diners a disposició del governador provincial (Andreau 1987). Una quasi homònima, Quintilia Procula,
va fer el mateix amb el seu, anomenat Victor, també
arcarius de la Provincia Hispania Citerior (rit 238; cf.
Revilla 2000, 267 i nt. 5). La importància d’aquest
grup social, els arcarii, és ben manifesta a Tàrraco, des
del moment en què comptaven amb seients propis a
l’amfiteatre (rit 240; cf. Alföldy 2003, 171). Cal assenyalar que aquesta situació també queda reflectida
en el fet que les dues dones, Bennia i Quintilia, lliures
de naixement, es van casar amb funcionaris del tresor
provincial, tot i tractar-se de personatges de condició
servil, és a dir, amb importants membres de l’Administració imperial (cf. Alföldy 2003, 172). Això potser
està a la base del lligam familiar entre els Benni i els
Quinti que documenta la inscripció de la vil·la romana
de Mas Sardà.
D’altra banda, està documentada a Tàrraco la marca sobre teula Cn. Ben (cil ii, 4967, 4), localitzada
també a Empúries i, més recentment, a la vil·la romana del Vilarenc (Calafell, Baix Penedès), de cronologia
possiblement augustal (cf. Revilla 1995, 130-131 i nt.
506), que podria estar relacionada amb una producció
de material constructiu d’aquests Benni al territori.
De les dimensions de la placa es pot deduir la monumentalitat del sepulcre, per la qual cosa es pot pensar que aquest hagués pertangut al propietari de la vil·
la, sens dubte un ric llibert emparentat amb els Benni
documentats a Tarraco. La proximitat de la Via Augusta, que en aquest indret seguia el curs del Francolí,
fa pensar en una ubicació originària a prop d’aquesta
via de comunicació, des d’on el monument lluiria ben
visible als transeünts.
Datació: Flavis (cil).
20. Inscripció de C. Caecilius Inparatus (?).
Recuperada el 2003, a les excavacions en la vil·la
romana del Vinyet (Sitges, Garraf ). Dipòsit: Servei
d’Arqueologia - Generalitat de Catalunya. En un dels
forns de calç de la vil·la, destinada a la cremació com a
matèria primera (p. 68). Placa de marbre de Luni (28 x
14 x 5,2-6,4 cm), probablement destinada en un principi com a revestiment parietal i després reutilitzada
com a epígraf. Alt. lletres: 4,5; 4 cm.
C(aius) · Caec[ilius - f(ilius)] / Inpar[atus] / ------.
Bibliografia: Revilla i García 2007 =
2355. Cf. Prevosti en premsa.
Traducció: «Gai Cecili Inparatus…»
cil
ii2, 14,
Molt probablement es tracta d’una inscripció funerària que havia de formar part d’un monument de
característiques imprecises. La seva localització és un
indici de l’existència d’una vil·la i d’un cementiri privat destinat a la família propietària. És molt probable
que aquest epígraf recordés un dels residents de la vil·
la, potser un dels propietaris en el moment de la seva
construcció.
La gens Caecilia és l’octava més freqüent a Hispània
(Abascal 1994, 98). Són coneguts a Barcino (cf. irc i,
403, índexs, cap amb prenom Caius), però a Tarraco
Foto: J. García Targa.
són més presents i amb un ventall cronològic més variat, amb presència de la branca dels Caii: C. Caecilius
Fronto apareix en una dedicació a un important cavaller (rit 159, i dC), C. Caecilius C. f. Gal. Potitus (rit
387, ii dC), i el seu pare, C. Caecilius Augustalis (rit
468, ii dC), i, finalment, C. Caecilius Heraclida (rit
527, iii dC). Pel que fa al cognomen, Inparatus sembla
ser un hàpax, una variant de la forma Imperatus documentada (Solin i Salomies 1988, 344).
La localització d’aquesta placa, tot i haver estat trobada en disposició secundària, permet proposar que els
75
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Caecilii van ser els propietaris de la vil·la en la seva fase
inicial. No és possible associar Inparatus a cap nom conegut fins ara, però no es pot descartar que estigués
emparentat amb la branca de Tarraco.
Datació: La disposició dels punts triangulars i l’absència de la fórmula Dis Manibus permeten proposar
una datació al s. i dC, en correspondència amb les primeres fases de la vil·la (Revilla i García 2007, 71).
21. Pedestal de Calaria Liciniana.
Descoberta el 1854 «en un cortijo en las inmediaciones de Reus, cubierta de tierra y ruinas antiguas»
(Hernández Sanahuja - Del Arco). Dipòsit: Museu
Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv. 707).
Pedestal de calcària grisa (76 x 48 x 39 cm). Amb motllura. Alt. lletres: 5-4 cm.
C.a.l.ariae / Licinian‘ae’ / L(uci) Calari ami/ci optimi ·
fil(iae) / C(aius) · Lutatius / [[---]] / [[---]] / Carus fecit
(?).
L. 8: c.o.n.i.u.g.[i], cil ii2
Bibliografia: rit 915 = cil ii, 4411 = cil ii2, 14,
2260. Cf. Massó i Ramón 1984, 7; Massó 2003a, 5960.
Traducció: «A Calària Liciniana, filla de Luci Calari, amic òptim, Gaius Lutaci Carus ho va fer.»
J. Massó identifica la seva recuperació a la partida
del Vilar (jac 94), tot i que es desconeix el lloc exacte del retrobament. El pedestal està dedicat a Calaria
Liciniana i a Lucius Calarius, pare de la primera, per
Caius Lutatius (Carus?). Un L. Calarius apareix en una
altra inscripció de Tarraco com a dedicant d’un epitafi a la matrona Fullonia L. f. (rit 587). La gens Calaria només està documentada en tot el món romà en
aquestes dues inscripcions (Solin i Salomies 1988, 41;
Abascal 1994, 104), per la qual cosa és possible que es
tracti d’una llatinització d’un nom d’origen hispànic
(cf. Albertos 1966, 72). Tot i que la gens Calaria és del
tot desconeguda fora dels testimonis de Tarraco, els C.
Lutatii es documenten en quatre inscripcions tarragonines més, entre els quals destaquen un beneficiarius
consularis (rit 195, ii-iii dC) i un flamen de la província (rit 290, fin. ii dC; Alföldy 1973, n. 40).
El monument, un pedestal erigit per un home en
record de la filla d’un amic, fa pensar que, potser, la
noia era promesa seva, i per tant que va ser erigit post
mortem. L’estàtua devia decorar una propietat dels Ca-
76
Foto: mnat / G. Jové.
larii a Reus, probablement la vil·la que es devia trobar
a la mateixa partida del Vilar. En aquesta zona, anys
més tard, entre les restes d’una necròpolis es va trobar
una altra inscripció funerària d’una parella del segle i
dC (37; cf. Massó 2003a, 60-61), la qual cosa confirma l’existència d’una àrea de necròpolis que caldria
associar, en conseqüència, a un establiment rural o una
vil·la existent prèviament a l’arribada dels Calarii.
Datació: ii dC.
Catàleg epigràfic
22. Sarcòfag dedicat per Q. Clodius Evangelus.
Recuperat el 1968 a la Nostra Senyora de la Riera
(les Borges del Camp, Baix Camp). Dipòsit: Museu
Diocesà de Tarragona (Santa Tecla la Vella, núm. inv.
5028). Part inferior d’un sarcòfag de calcària grisa (llisós) (27 x 113 x 53 cm). Queden restes del camp rebaixat en el qual es trobava el text. Alt. lletres: 4-2,5 cm.
------ / [---] ann(is) · XII m(ensibus) · VII Q(uintus)
Clod(ius) · / Evangelus · nepoti / dulcissimo f(aciendum)
· c(uravit).
Bibliografia: rit 916 = cil ii2, 14, 2257. Cf. Massó
i Ramón 1984b; Massó i Ramón 1986; López i Piñol
1995, 80 (i 110, fig. 9).
Traducció: «A…, de (?) anys, dotze mesos i set dies.
Quint Clodi Evangeli per al seu nebot dolcíssim va
encarregar que es fes.»
El dedicant, Q. Clodius Evangelus, va escollir un
element sumptuari com és el cas d’un sarcòfag per recordar el seu nét, per la qual cosa és probable suposar
que aquest estaria dipositat en una àrea de necròpolis
associada a un ramal de via o a una vil·la. Malauradament, no s’ha pogut relacionar amb cap jaciment de
la zona, tot i que es coneixen troballes de ceràmica romana en superfície en un indret proper, conegut com
les Parades de Sant Bartomeu (Massó i Ramón 1986;
cf. jac 226).
Datació: iii dC.
Foto: l’autora.
23. Inscripció de Primus, esclau de Cornelia Optata.
Renau, a la paret d’una casa al núm. 1 de la plaça
de l’Església. Dipòsit: casa particular del Sr. Javier Gallego, a la dita plaça de Renau. Placa de marbre blanc
grisós (bardiglio o Saint Béat) trencada en cinc parts
(18,5 x 27 x 6/7-8 cm). Presenta el camp epigràfic rebaixat amb una mena de motllura llisa de 3,5 cm. La
paleografia té traços de tipus librària (lletres de 3-3,5
cm, però cap al final de la línia 2 van en disminució:
opta = 2,5; t = 2,2; ae = 1,3). Interpunció triangular
amb el vèrtex cap amunt a la línia 2. És destacable el
Foto: l’autora.
77
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
joc curvilini de les apicatures a les línies 2 (-atae) i 4
(qv-). Les dues línies finals són més petites (1,0-0,8
cm). t longa i nexe (vn) a línia 4 (dederunt). A l’espai
inferior final hi ha una hedera distinguens que ocupa
tot el costat dret.
Primus · / Cor(neliae) · Optatae / servos (!) · hic ·
situ[s e]st / qui · exsitum (!) · parent[i] dederu‘nt’.
Bibliografia: hep 11, 523 = cil ii2, 14, 2301. Cf.
Sánchez Real 1973/74, 249; Gorges 1979, 415; Alföldy 2001, 67; Alföldy 2003, 172.
Traducció: «Primus, esclau de Cornèlia Optata, jeu
aquí. Els qui van donar al pare sepultura (exitum) ho
van fer.»
Text farcit d’elements estranys a la formulació
habitual, incloent-hi un joc literari a la segona part:
exsitum està probablement per situm (= sepultura) o
exitum (= sortida, en el sentit de les disposicions finals
després de la mort). D’altra banda, és probable que
el pronom qui estigui per cui, concordant en datiu
amb parenti. Tot això, juntament amb el nominatiu
arcaïtzant servos (per servus) i la fórmula habitual hic
situs est, fa pensar en una datació cap a finals del segle
i aC, primers decennis de l’i dC, mentre que la forma
i bona qualitat de la inscripció, així com la disposició
de les dues línies finals, més petites que les primeres
amb el nom del difunt, fan pensar en una datació en
ple i dC.
Primus va ser un esclau de la gens Cornelia, de la
qual Optata degué ser una important matrona. Cornelius és el tercer gentilici més abundant a Hispània
(Abascal 1994, 116), i a Tarraco estan també molt ben
documentats. El més antic és l’epitafi de P. Cornelius
Arabus, probablement un llibert, que també, com el
text de Primus, presenta la fórmula hic situs est (rit 547
= ilrh C78).
Les dimensions i la forma de la placa indiquen que
va ser destinada a un monument la natura del qual
ens és del tot desconeguda. Tot i que relativament a
prop de Renau es troba el columbari de Vila-rodona
(cf. figura 8), i que el context del retrobament de la
peça, reutilitzada a la paret de la casa construïda cap
als anys seixanta del segle passat, fa pensar que hauria
pogut ser recollida no gaire lluny del poble, roman de
tota manera impossible esbrinar quin va ser el seu enclavament originari.
Datació: i dC.
24. Bloc de L. Cornelius Tacitus.
Trobat el 1970 juntament amb un altre carreu anepígraf semblant a Cal Novençà (Sant Martí Sarroca, Alt
Penedès). Dipòsit: in situ. Bloc constructiu de «pierre
gréseuse» (20 x 35 x 17 cm). Fragment corresponent a
la part superior esquerra d’un bloc sense motllura. La
paleografia correspon a la capital quadrada, amb la o
poc arrodonida i els trets de la n sense tocar-se gaire.
Els trets horitzontals de la e i la f són curts. Alt. lletres:
5,2-4,9; 4,8 cm.
L(ucius) Cornel[ius L(uci)?] / [f]il(ius) Taci[tus].
Foto: I. Rodà.
cil ii2,
Bibliografia: irc i, 191 = hep 7, 248 =
14,
2337. Cf. Cebrià, Ribé i Senabre 1992, 94, nt. 107;
Mayer i Rodà 1996, 303-305 i fig. 1.
Traducció: «(A?) Luci Corneli Tàcit…»
El bloc es troba juntament amb un altre, no contigu, però que podria haver format part del mateix monument. El nom i cognom són nous a la zona catalana
i poc freqüents a la Península (cf. Abascal 1994, 520).
L’aproximació del nom a l’historiador Corneli Tàcit
no es pot assegurar que no sigui fortuïta.
La grandària del bloc i la presència d’un altre carreu
de les mateixes característiques fan pensar que formaven part d’un monument funerari de certa importància
78
situat en els terrenys de la propietat del personatge on
probablement s’hauria de trobar la vil·la de la família.
Sobre la presència dels Cornelii a l’ager Tarraconensis,
cf. 36 i, indirectament, 23.
Datació: La forma i disposició del text, sense invocació als déus Manes i probablement enunciat en
nominatiu, permet la seva datació al segle i dC.
Catàleg epigràfic
25. Inscripció de C. Farronius Quietus.
Trobat als anys seixanta a Guixeres de Baix (Vilobí, Alt Penedès). Dipòsit: col·lecció privada (M. Miret
Mestre). Bloc de lumaquel·la (27,5 x 45 x 17-16,5 cm)
que conserva sencer el camp epigràfic delimitat per un
rebaix i motllura senzilla amb llistell pla. q de cua rectilínia. Alt. lletres: 3,2-2,8; 3,6-3,1; 3,5; 4,1-3,5 cm.
C(aius) Farronius C(ai) f(ilius) / Quietus [a]nn(orum)
/ XVIII + [---] / [---]na mater filio.
Bibliografia: irc i, 196 = hep 12, 85 = cil ii2, 14,
2341. Cf. Valdenebro 2005, 39.
Traducció: «Gai Farroni Quiet, fill de Gai, de divuit
anys,… la mare (…)na al seu fill.»
El nom Farronius està molt poc documentat. Es
coneix a Itàlia (cf. Mócsy et al. 1983, 124), a la Gàl·lia
amb la forma Ferronius (cil xiii, 3062) i a Germània
el cognomen Farro (ae 1991, 1271). A aquests es poden
afegir dos casos més a Hispània, però amb la forma
Ferronius (Abascal 1994, 138 i 361).
En conseqüència, l’únic testimoni de la ciutat italiana d’Hasta (Ligúria) podria indicar que aquesta
Foto: I. Rodà.
hagués estat la pàtria originària dels Farronii penedesencs.
La forma del bloc, un carreu monolític amb motllura per al text, fa pensar que hauria anat encastat en
un monument de dimensions més grans. La família
dels Farronii degueren posseir uns terrenys en la zona,
als quals hem d’adscriure aquest monument funerari.
Datació: i dC.
26. Inscripció de Flavius [---]cio.
Trobada a Valls al camp d’esports (jaciment del Vilar). Posteriorment traslladada a Barcelona, on entrà
al fons del museu. Dipòsit: Museu d’Arqueologia de
Catalunya - Barcelona. Placa de marbre amb marca de
les pautes del lapicida i delimitació del camp epigràfic
((30) x 15) x 1,4/1,7 cm). Alt. lletres: 4,4-3,5; 3,4-2,8;
3,3-2,7; 3,1-2,8 cm. Interpunció triangular. Paleografia capital actuària irregular (destaca el traç prolongat
de la primera x de la línia 4).
D(is) · M(anibus [s(acrum)] / Flaviu[s ---]/cion
v[ixit an]-/nis XX[---].
Bibliografia: ae 1987, 726 = Mayer i Rodà 1987,
209, n. 5 = cil ii2, 14, 2297. Cf. hep 2, 678.
Traducció: «Consagrat als déus Manes. Flavi [---]
ció va viure vint-i-? anys…»
El personatge va ser un llibert de la nombrosa gens
Flavia (Abascal 1994, 138-141), molt probablement
amb cognomen grec (Alcyon, Amycion o Phocion, per
exemple).
El lloc on va ser trobada la placa ha estat recentment objecte d’intervencions arqueològiques i s’ha documentat la vil·la romana del Vilar (Adserias i Ramón
2008). Probablement hi va tenir associada una àrea de
necròpolis a la qual es pot adscriure la inscripció.
Foto: arxiu mac - Barcelona / Clavell.
79
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Durant les darreres intervencions va ser recuperat
un fragment de ts amb un important grafit (104).
Datació: ii-iii dC.
27. Pedestal de P. Furius Montanus.
Trobat poc abans del 1983, al convent dels Agustins
(Cambrils, Baix Camp, jac 201). El lloc es localitza al
nucli antic de la població de Cambrils, concretament
a la plaça formada per l’avinguda Adelaida, el camí de
Reus i el passatge del Vuitè. Al fer-se unes obres de
millora de la canalització del tram final de la riera d’Alforja es van trobar els fonaments del que havia estat el
convent dels Agustins, situat al marge esquerre de la
riera i davant del nucli antic del poble. Dipòsit: Museu
d’Història de Cambrils (núm. inv. mhc2). Pedestal de
marbre blanc (Luni?) (56 x 37 x 34 cm), reaprofitat
com a pica per a l’aigua beneita. Alt. lletres: 4-3,5 cm.
D(is) · M(anibus) · / [P(ublio)?] Furio · P(ubli) f(ilio)
· Q[uir(ina tribu)] / Montano / [N]umisia · Vi[c]/torina
· uxo[r] / optimo / marito.
Bibliografia: ae 1987, 731 = Mayer i Rodà 1988,
3.2 = cil ii2, 14, 2248. Cf. Massó 1983, 17-18; Mayer
i Rodà 1988, 223-224; Massó 1990b, 49 i fig. 39;
Massó 1983, 17-18; Mayer i Rodà 1988, 223.
Traducció: «Als déus Manes. A Publi Furi Montà,
fill de Publi, de la tribu Quirina, la seva esposa Numísia Victorina, al seu marit òptim (ho va fer).»
Aquesta inscripció funerària molt probablement
estava situada a la vora de la Via Augusta, que precisament passa per sota del nucli antic de Cambrils, per
davant de l’ermita del Camí (Massó 1990, 49). La proximitat de la Via Augusta fa pensar que probablement
el personatge va ser enterrat en uns terrenys propietat
d’ell o de la seva família on devia trobar-se la vil·la.
Tot i que es coneixen altres enterraments romans a la
rodalia (cf. materials del Museu a la Torre de l’Ermita),
la zona de Cambrils està plena de vil·les (cf. mapa).
El fet que no reflecteixi cap element del cursus pot
ser indici d’una absència de carrera política municipal,
80
Foto: l’autora.
però no ho descarta. Tot i això, cal destacar la importància del personatge, P. Furius Montanus, relacionat
mitjançant el seu matrimoni amb els Numisii de Tàrraco, ja que la seva dona era probablement la germana
del flamen provincial L. Numisius Montanus (rit 349;
Mayer i Rodà 1988; sobre els Numisii a Tàrraco, cf.
López Vilar 1999).
Datació: ii dC (Adrià).
Catàleg epigràfic
28. Ara de [Iuli]a (?) Tyche.
Coneguda des del segle xviii a l’església d’Altafulla
(Altafulla, Tarragonès). Dipòsit: Altafulla, a l’interior
de l’església («Pedra del Colsero»). Ara sepulcral de calcària o pedestal d’estàtua (Gómez Pallarès 2002, 138)
(146 x 70 x 60 cm). Alt. lletres: 4-2 cm.
[---]ae · Tyche / [ux]ori · p[iissi]m‘a[e’] raris-[simi]
exem[p]li · ‘qu’‘ae’ [vixit] / [an]n(is) · XXXVIIII ·
‘me’n(sibus) · III / [di]e[b(us)] VII[I] · et · s(emis) mecum
/ [an]n(is) · X[X--- men(sibus) --- dieb(us) ---] · et /
[I]uliae [S]ecundae / [fili]ae · p[iissim]ae · et / [pu]dici[ssi]mae · / [quae] vixit ann(is) XII ‘me’n(sibus) V · /
d[ieb(us) --- Iu]l(ius) Secu[nd]us c+++[---] / [---]NIS[--]VOS[---] / [---]+[---]C[---] / q[ui]sq(ue) Secundum
/ SCI[-3-]AN[-3-]NI · A+[.]ALE · [---] / AV+[---] /
[---]C[---] / [--- o]ptim[e] coniun[gi]t [mec]um [i]nfelicissi[m.] / [---]ic quod constit[i]mus quod arcemus
to[---] / [---]++MECA[..]MRED[---]IM[---]CV[.] /
[---]C+[---]M+[---].
Bibliografia: rit 924 = cil ii2, 14, 2307. Cf. Sánchez
Real 1950b, 212; Gómez Pallarès 2002, 138-140, T.
22; Hernández 2001, 322; Alföldy 2007a, 340, n.
18.
Traducció: «A… Tyche, l’esposa més pietosa de la
més exigua condició, que va viure trenta-nou anys, tres
mesos i vuit dies i mig, i amb mi deu i (?) anys, i a Júlia
Secunda, filla pietosíssima i pudicíssima, que va viure
dotze anys, cinc mesos i… dies. Juli Secundus… òptima em va unir a la infelicíssima esposa…»
Foto: A. Peña.
Aquest pedestal funerari recorda tres membres
d’una família, la mare i esposa, la filla i el pare i espòs,
supervivent i dedicant, Iulius Secundus (sobre el caràcter literari del text, cf. Gómez Pallarès 2002; Hernández 2001). De la dona només ens queda l’antic nom
d’esclava, Tyche, i la resta del nom familiar. La filla ha
rebut el nom del pare, per la qual cosa és possible pensar que Tyche hagués estat també una Iulia.
No es té notícia del lloc exacte de retrobament
d’aquesta peça, tot i que és possible que aquesta inscripció es pugui associar amb la vil·la romana localitzada a la mateixa plaça de l’Església, excavada als anys
trenta (cf. Otiña 2006).
Datació: ii-iii dC.
L’ara funerària vista per ambdós costats, on es poden apreciar
els relleus amb els atributs de la deessa Fortuna (Tyche en
grec): una roda i una cornucòpia, respectivament, al·ludint al
nom de la difunta. Fotos: A. Peña.
81
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
29. Inscripció de Iunius Eutyches.
El 1900 es trobava encastada a una paret de la casa
de Ramon Freixas al carrer de la Palma, de Vilafranca.
Després a l’església de Sant Francesc, claustre (núm.
inv. 15), on es trobava penjada a la paret pel marc
metàl·lic amb frontisses en un dels laterals que encara conserva i que permetia llegir les dues inscripcions.
Sembla que podria procedir de la vil·la romana de la
Rectoria de Pacs (Vilafranca del Penedès, Alt Penedès)
(referència Vinseum núm. mv-14657). Placa de marbre blanc (Luni?) opistògrafa sense motllura (30 x 39 x
3,3 cm). Presenta una inscripció romana en una cara i
una de medieval en l’altra. Dipòsit: Vinseum - Museu
de les Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca del
Penedès (mv-835). A la cara anversa (mv-835 a) es troba la inscripció d’època romana, amb trets paleogràfics
de tipus actuaris (l i f ). Reutilitzada posteriorment, la
cara reversa conté el text amb caràcters gòtics medievalitzants (mv-835 b). Alt. lletres (cara a): 3,6; 2,8-2,7;
3,1-2,9; 2,6-2,4; 2,2-1,7; 3,2; 2,5 cm. L. 2 i 6: i longae
(4); l. 2: t longa (4); l. 5: lletres minutae (2). Trets cursius a les lletres i, y, f i l.
Foto: l’autora.
(h) D(is) · M(anibus) · S(acrum) (h) / Iunio Eutycheti
/ patri · pientissi/mo · qui vixit · ann(is) / LXXV / Iunia
Euthycia (!) filia / pientissima · f(aciendum) · c(uravit).
Bibliografia: rit 933 = irc i, 11; cil ii, 4602; iler
3844 = cil ii2, 14, 2343. Cf. Dupré 1993, 249, nt.
1159; Prevosti en premsa.
Traducció: «Consagrat als déus Manes. A Juni Eutiques, pare molt pietós, que va viure setanta-cinc anys.
La seva molt pietosa filla, Júnia Eutíquia, es va encarregar que es fes.»
Text medieval: B(ernardus) de Lilleto tumulo requie/scit in isto. Hanc fecit cellam / dotavit et ipse capellam.
Dor/miat et surgat in eo qui crimi-/na purgat. Amen.
Bibliografia: Benach 1944, 54-55; Massanell 1981,
132.
La inscripció documenta dos lliberts de la gens Iunia al territori. La dedicació va ser feta al pare Eutyches
per part de la filla Eutychia, de la qual coneixem una
homònima a Tarraco (rit 534), emparentada amb una
branca de lliberts de la gens Ceionia –Iunia Eutychia era
esposa de Ceionius Marcus, mare de L. Ceionius Licinus i Ceionia Apricla–, vinculats amb l’Administració
imperial a través de Ceionia Maxima Achorista, lliberta
de Ceionia Plautia, germana de l’emperador Verus, i
esposa de Polybius, alt funcionari llibert de Septimi Se-
82
Foto: l’autora.
ver (cf. rit; [Weaver Repertorium], n. 2231). De tota
Hispània, els Ceionii només es documenten a Tarraco
(Abascal 1994, 110).
El tipus de placa, probablement destinada a encaixar en un monument o fins i tot en un sarcòfag, és
indici de la presència d’una àrea de necròpolis associada a la vil·la de la Rectoria de Pacs. Aquesta vil·la té
documentada una forta reestructuració en el baix Imperi, amb mosaics policroms dels segles iv-v dC, però
també presenta restes d’una primera ocupació en època
altimperial (Járrega 1992, 86-87). Si els lliberts Iunii
que documenta la placa van ser els mateixos de Tarraco, es podria pensar que aquesta vil·la hagués pogut
ser propietat dels Iunii tarragonins i, per extensió, dels
Ceionii descendents dels lliberts imperials. En aquest
cas, la inscripció ompliria el buit documental entre les
dues fases de la vil·la, just abans de la gran remodelació
que va suposar la nova pavimentació amb mosaics.
Datació: Inicis del segle iii dC.
Catàleg epigràfic
30. Inscripció de Cladus, esclau (?) de Lucretius.
Sant Pere de Molanta, en un camp de Can Xic Ferret, propietat de Mr. Isidre Raventós (irc) (Olèrdola,
Alt Penedès). Dipòsit: in situ (calc al Museu d’Arqueologia de Catalunya - Olèrdola, nr. 91). Placa de calcària
de gra molt fi (22,5 x 16,5 x 4 cm). Part esquerra d’una
placa no motllurada. Alt. lletres: 3,8-3,7; 3,3-3,2; 2,2;
3,3-3,1; 2,4-2,2 cm.
Cladus [---] Lucre[ti ---ser(vus)?] / h(ic) [s(itus) e(st)]
/ Prima [---] / suo [---?].
Bibliografia: irc i, 12 = ae 1984, 609 = cil ii2, 14,
2346.
Traducció: «Cladus, esclau (?) de Lucreci, jeu aquí.
Prima, al seu fill (?) [ho va fer].»
Cladus és un nom poc usual a Hispània (Abascal
1994, 329), però n’hi ha un paral·lel a Celsa (Velilla
de Ebro, iler 6799; erz 58). No és un nom d’origen
hispànic, sinó grec (cf. Solin 1984, 1113 i 1363).
Aquesta inscripció recorda, en certa manera, la de
Primus, esclau de Cornelia Optata (23), també amb
la fórmula hic situs est. És molt probable que es tracti
d’un bloc destinat a un monument funerari col·lectiu
dels dependents del tal Lucretius, que devia tenir una
propietat en la zona en la qual degué servir Cladus
probablement com a esclau. La gens Lucretia està documentada a Tarragona des d’època tardorepublicana
(rit 12 = ilrh C68), i més tard són coneguts també un
parell de sevirs augustals, un dels quals, L. Lucretius
Nicephorus (12). És probable que a principis de segle
i els Lucretii haguessin tingut interessos en el territo-
Foto: arxiu mac - Olèrdola.
ri del Penedès. A Tarraco es va recuperar la inscripció
funerària del segle ii dC del centurió, prefecte de la
cohort i finalment decurió de la colònia M. Lucretius
Peregrinus, de la tribu Quirina, dedicada per la seva
lliberta Lucretia Eucarpia. És possible que aquest personatge, que va aconseguir ser adlectus inter decuriones
de Tarraco, hagués tingut propietats. No podem sinó
conjecturar la seva relació amb la propietat documentada per la presència de l’epitafi de Cladus.
Datació: i dC.
31. Inscripció de Q. Se[mpronius (?)].
Recuperada el 1968, a la vil·la dels Munts (Altafulla, Tarragonès). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona. Placa de marbre gris (23 x 18 x 3
cm). Alt. lletres: 4 cm.
[---?] Q · SE[---]
Q(uintus) Se[mpronius?] (rit)
Bibliografia: rit 925 = cil ii2, 14, 2311.
La falta de més lletres impedeix confirmar que es
tracti d’un membre de la gens Sempronia, família molt
ben documentada a Tarraco, tot i que és possible proposar altres gentilicis, també presents a la ciutat, com
Seius, Seledius, Septimius, Servilius o Sextius (cf. índexs
del rit).
Datació: iii dC.
Foto: rit.
83
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
32. Canonada de Sergius Strat(?).
Canonada (fistula) de plom, trobada a l’inici d’un
desguàs del gran dipòsit situat a la part superior del
jaciment de la vil·la romana del Torrent de les Voltes
(Puigpelat, Alt Camp). Fistula a olivella, de 90 cm de
llarg i 12,2 cm de diàmetre. Dipòsit: Cota 64.
(Ex) of(ficina) · Serg(ii) · Strat(?).
Bibliografia: Sentís 2008b, 379 = cil ii2, 14, 2300.
Traducció: «(Canonada de plom) del taller de Sergi
Strat(?).»
Foto: I. Matias.
La fistula conserva el text complet. La fórmula ex
officina troba paral·lels a Roma (cf. cil xv, 7638, 7647,
7680). El gentilici Sergius és estrany a Tàrraco, on està
documentada, en canvi, la tribu Sergia (rit 271, 294,
358, 930). Més presents són els Sergii a Saguntum i a
Empúries (cf. Abascal 1994, 219). Quant al cognomen
abreujat Strat(?), bé podria correspondre a Straton,
Stratonicus o semblants, i seria la primera vegada que
es documenta un llibert de la gens Sergia a Hispània
amb nom grecànic (cf. Abascal 1994, 219 i hep).
També hi hauria la possibilitat que Sergius fos un
strator, un funcionari de l’exèrcit molt ben documentat a Tarraco, on fins i tot es coneix l’existència d’un
collegium stratorum (rit 43, 130; cf. Santero 1981,
261-272).
Datació: Època imperial.
Foto: l’autora.
84
Catàleg epigràfic
33. Pedestal de Sulpicia Calagurritana.
Recuperat en unes obres al carrer Major, núm. 55,
de Constantí (Constantí, Tarragonès, jac 106). Dipòsit: en la propietat de J. M. Ferré Cillanueva (Cal Bruned). Dau central de pedestal de pedra calcària (llisós)
(93 x 62 x 55 cm). Presenta marques d’haver estat reutilitzat com a contrapès de premsa en època posterior
(cf. 4, 9 i 11). Alt. lletres: 4,5 cm.
Sulpic[iae ---] / Calagu[rri]tana[e] / matr[o]nae /
honest[is]simae / uxo[r]i / pudic[is]simae / matri · p[ii]ssimae / M(arcus) · Veti[li]us Aeli/anus · ma[ri]tus · et /
Sulp(icia) · A[e]liana / fil[ia].
Bibliografia: rit 383 = cil ii, 4326 = cil ii2, 14,
2280; Sánchez Real 1950a, 92; Massó 1990a, 210212; Boy 1996, 161; Massó 2002a; Mayer 2006, 455;
Andreu 2008, 366, 373.
Traducció: «A Sulpícia Calagurritana, matrona honestíssima, esposa pudorosíssima, mare devotíssima.
El seu espòs Marc Vetili Elià i la seva filla Sulpícia Eliana (ho van fer).»
Des del segle xvi la inscripció està documentada de
manera genèrica a Tarragona, però l’autor de l’Anonymus Tarraconensis precisa que va ser «hallada en la villa
de Co(n)stantí», és a dir, al poble de Constantí (Massó
2002a). L’any 1950 va ser retrobada en un local del
carrer Major, encastada en una paret i capgirada. Actualment es troba alliberada i exposada a l’entrada de
Cal Brunet.
El pedestal recorda Sulpicia, una honorable matrona, i els altres dos membres de la família, que van
erigir el pedestal post mortem: el seu espòs M. Vetilius
Aelianus i la seva filla Sulpicia Aeliana, la qual rebé el
gentilici de la mare probablement perquè la branca
familiar materna tenia més prestigi respecte als Vetilii
–dels quals a tot Hispania només es coneix aquest personatge (cf. Abascal 1994, 246). Tot i ser nombrosos
els Sulpicis, aquesta matrona era oriünda de la ciutat
de Calagurris, tal com indica la seva origo, a diferència
Foto: l’autora.
d’altres Sulpicis també presents a Tarraco procedents,
per exemple, de Faventia (rit 666), d’Avobriga (rit
307) o de Bracara Augusta (rit 905 = 13). En canvi,
és possible proposar un origen forà per a M. Vetilius,
potser itàlic.
La notícia recollida per l’Anonymus Tarraconensis
permet descartar una possible provinença de Tarragona, la qual cosa suposa pensar que el seu emplaçament
originari devia ser una vil·la de la zona de Constantí,
potser Centcelles, però que, de moment, l’absència de
més dades ens impedeix identificar.
Datació: ii dC.
85
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
34. Signaculum de C. Valerius Avitus.
Recuperat el 1969 a la vil·la dels Munts (Altafulla,
Tarragonès). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de
Tarragona (núm. inv. 45427). Segell de bronze (6,7
diàm.), amb text en direcció retrògrada. Alt. lletres:
1,3; 0,7 cm. Interpuncions en forma de fulla de palma.
Altres dues fulles decoren els laterals de la l. 4.
C · Valeri · Aviti / Augus/tobri/ga.
Bibliografia: rit 923 = cil ii2, 14, 2308. Cf. Berges 1969/70, 149, làm. ix; Galsterer 1971, 17, nt. 6;
Alföldy 2003, 168; López Vilar 2006b, 110; Ruiz de
Arbulo a Remolà en premsa.
Traducció: «(Propietat de) Gai Valeri Avitus, oriünd
d’Augustòbriga.»
El signaculum o segell de bronze amb el nom del
personatge probablement servia per marcar tota classe
de propietats particulars (p. ex., fardells o embalums de
viatge) i no necessàriament materials ceràmics. C. Valerius Avitus era d’Augustobriga, ciutat que es localitza
a l’actual Muro de Ágreda (Sòria), de la Hispania Citerior (cf. Galsterer 1971). Avitus està documentat en
altres inscripcions de Tarraco (rit 353-354), on se’ns
informa que era un personatge molt ric a la seva pàtria,
fill de Valeria Firmina, i que va arribar a ser duumvir
(rit 352) de la colònia de Tarraco, enviat des d’Au-
86
Foto: mnat / R. Cornadó.
gustòbriga per decisió d’Antoní Pius. Recentment ha
estat descoberta una inscripció pintada en una de les
estances de la vil·la dels Munts on apareix de nou Avitus juntament amb la seva esposa Faustina (cf. infra
35), cosa que confirma que la parella en va ser la propietària.
Datació: Antoní Pius o Marc Aureli.
Catàleg epigràfic
35. Titulus pictus de C. Valerius Avitus i Faustina.
Recuperada el 1995 a la vil·la romana dels Munts
(Altafulla, Tarragonès). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (els Munts, sala expositiva).
Inscripció pintada sobre una paret, dins d’una tabula
ansata dibuixada. Restes d’interpintat.
– –
Ex praecepto / Aviti et F[au]stinae · N · N · (=
nostrorum) / ciste[r]na · f[a]cta lata · p(edes) / XIII
[l]on[ga] p(edes) XV]II alta · p(edes) · X · / c[a]pti
m(oduli?) ∞. ∞ (= duo milia) CXXV.
l. 5: m(oduli) o m(odii), cf. Tarrats et al. 1998 i
2000 i cil ii2.
Bibliografia: Tarrats, Ramón i Macias 1996-1997,
48-50; hep 7, 952; Tarrats et al. 1998, 211-213; Tarrats et al. 2000, 371 = cil ii2, 14, 2309. Cf. Alföldy
2003, 168; Beltrán Lloris en premsa.
Traducció: «Per ordre dels nostres Avitus i Faustina,
la cisterna ha estat feta ampla tretze peus, llarga disset
peus, profunda deu peus, i la seva capacitat és de dos
mil cent vint-i-cinc mesures (o modis).»
La inscripció va ser trobada in situ en un dels ambients (cubicula) de l’ambulatio, reutilitzat com a cisterna. La pintura funciona com a frontal de la font i representa la figura d’Oceà envoltat de peixos. A l’angle
superior esquerre es troba la tabula ansata amb el text
pintat. Es conserven dos tubs de plom de la cisterna
a la qual es refereix la intervenció d’Avitus i Faustina.
D’acord amb el titulus pictus, les dimensions de la cisterna haurien estat de 3,85 m d’amplada per 5,03 de
llargària i 2,96 de profunditat, amb una capacitat de
2.125 m(oduli) (o m(odii)), és a dir, uns 18.564 litres.
Datació: Antoní Pius o Marc Aureli.
Foto: mnat / M. Garcia.
87
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
– Les inscripcions gregues pintades de la vil·la dels
Munts
Dos tituli picti més, aquests en grec, han estat recentment recuperats entre les restes d’estucs parietals
datats també al segle ii dC. Van ser recuperats durant
les excavacions de 1968, en sengles fragments de paret
estucada i pintada de color vermell i groc, dins d’un
espai rectangular de 4 x 8 cm. Lletres de color blanc.
Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona.
A) L(---) K(---) Qeia
B) Nemeia
Foto: G. Alföldy.
88
Bibliografia: Berges 1969/70, 149 (Abad 1982,
247, 419 n. T 1.1.2.1; Mayer 1995, 89). Cf. cil ii2,
14, G17-18; Beltrán Lloris en premsa.
El text del fragment a va ser llegit des d’un primer moment com a akoeia, tot i la seva incomprensibilitat (Berges, Abad i Mayer). La lectura segueix la
nova proposta d’Alföldy, que identifica, darrere les
dues primeres lletres de difícil solució, el nom de
Tea, una de les titànides filles d’Urà i Rea, potser
relacionada amb un discurs de caire neoplatònic tan
del gust de les disquisicions filosòfiques de l’època.
En el cas del fragment b, el text recorda les Nemees,
els jocs panhel·lènics organitzats en honor de Zeus,
els quals encara se celebraven a Sicília en època imperial (cil).
Foto: G. Alföldy.
Catàleg epigràfic
36. Inscripció d’un Valerius i d’un Cornelius.
Recuperada el 1945 al camp d’aviació, darrere el
Molí del Foix (la Riba, Vilafranca del Penedès, Alt Penedès). En aquest indret s’ha localitzat una vil·la romana, anomenada precisament la vil·la del Camp d’Aviació (Carta Arqueològica de l’Alt Penedès 1991). Dipòsit:
Vinseum - Museu de les Cultures del Vi, de Vilafranca
del Penedès (mv-2847). Fragment central d’una placa
de marbre blanc (Luni?) sense motllura (10 x 8 x 4,5
cm). Lletres en capital quadrada molt regulars amb
apicatures i incises amb grans bisells. Alt. lletres: 3,6;
3,1-2,9 cm.
------ / [---]++[---] / [---V]aler[ius, -a…] / [---]
Cor[nelius, -a…] / h(ic) s(itus, -a…) e(st).
Bibliografia: irc i, 10 = cil ii2, 14, 2344. Cf. Gorges
1979, 211, B63.
Traducció: «… Valeri… Corneli…, aquí jeu.»
En els terrenys s’ha identificat una vil·la amb restes de mosaic policrom i elements arquitectònics en
marbre (columna i cornisa), i també la seva necròpolis
associada (referència vinseum núm. 14793). La fórmula hic situs est ens situa en un context funerari, per
la qual cosa la inscripció devia pertànyer a aquest àmbit funerari.
Els membres de la gens Cornelia i Valeria que documenten les restes de text conservat devien formar
part dels primers habitants d’aquesta important vil·la
situada a la vora del riu Foix.
Sobre la presència dels Cornelii a la zona, cf. supra
núm. 23 i 24.
Datació: i dC (irc).
Foto: l’autora.
89
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
– Cognomina
37. Inscripció d’Amoena i Ingenuus.
Trobada a les intervencions arqueològiques en la
vil·la del Vilar pels volts de 1912 (Reus, Baix Camp,
jac 94). Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus (núm. inv. 3404). Fragment de placa de
calcària grisa (21 x 31 x 3 cm) trencada en dues parts.
Alt. lletres: 6-5 cm.
[---P]ol(lia) · Ingenuo / [---]ae · St(ati) l(ibertae)
Amoe(nae) / [h(oc)] m(onumentum) · h(eredem) · n(on)
· s(equetur).
Bibliografia: rit 914 = cil ii2, 14, 2261. Cf. Masriera 1912; Massó i Ramón 1984a, 7; López i Piñol
1995, 77-78.
Traducció: «A (prenom, gentilici i filiació) Ingenu,
de la tribu Pòlia, a (gentilici en femení) Amena, lliberta d’Estaci. Aquest monument no passarà als hereus.»
És destacable el joc de lletres incloses al final de les
línies 1 (e dins de g, nvo creuades) i 2 (e dins de o),
propi de l’escriptura pintada, com en alguns tituli picti
pompeians. També sembla evident una ordinatio que
cerca el joc estètic amb les o a final de línia. La resta
d’un tret corbat a inicis de la primera línia ha d’interpretar-se com una o, cosa que permet reconèixer el
final –ol, només reintegrable dins de l’ordenació dels
tria nomina amb la tribu, en aquest cas la Pollia. Això
ens situa davant d’un personatge nat lliure, condició
que el seu cognomen emfatitza, i això, al mateix temps,
probablement indica que era fill de llibert (cf. un altre
Ingenuus a rit 338). La tribu Pollia, pròpia d’Itàlia del
nord, està molt poc documentada a Hispània. A Tarraco només hi ha documentat un sol personatge, Q.
Hedius L. f. Rufus Lollianus Gentianus (rit 139-140),
90
Foto: l’autora.
senador oriünd de Pollentia a Ligúria (Itàlia), de finals
del segle ii, inicis del iii dC. Per la seva banda, Amoena
era lliberta d’un Statius, prenom poc habitual a Hispània i també de connotacions itàliques (Salomies 1987,
90). És possible pensar que Ingenuus hagués estat un
itàlic establert a Tarraco, per la qual cosa la presència
de la inscripció, que devia estar col·locada en el monument funerari familiar, permet suposar que la seva
propietat es trobava a la rodalia. El monument funerari, per expressa indicació, no va passar a propietat
dels hereus.
La placa documenta, doncs, una parella, potser marit i muller, ell probablement un immigrant del nord
d’Itàlia de nom Ingenuus, i la seva companya Amoena,
lliberta de Statius. Precisament la presència d’un praenomen tan antic com aquest permet datar la inscripció
en les primeres dècades del segle i dC.
Datació: i dC.
Catàleg epigràfic
38. Monument de Bassus.
Recuperada el 1991, al Camp del Salinar (Pacs del
Penedès, Alt Penedès). Dipòsit: Vinseum - Museu de
les Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca del Penedès (mv-2852). Bloc monumental paral·lelepípede
de gres de Guixeres de Vilobí (60 x 135 x 18 cm) amb
la resta d’una línia inscrita. Interpunció lanceolada. b
de panxes desiguals; i longa (14,8). Alt. lletres: 14 cm.
[---] Bassì ·
Bibliografia: irc i, 190 = hep 7, 247 = cil ii2, 14,
2335. Cf. Cebrià, Ribé i Senabre 1992, 96 i fot. a 98;
Mayer i Rodà 1996, 308-309, fig. 4.
El Camp del Salinar presentava en superfície restes
d’una vil·la romana, a la qual cal associar el monument
de grans dimensions que documenta el bloc inscrit
(referència vinseum núm. 16192). D’altra banda, a la
veïna Rectoria de Pacs es conserven les restes d’una vil·
la senyorial, amb la qual ha estat relacionada aquesta
inscripció (Cebrià, Ribé i Senabre 1992). El text conservat correspon al final de la fórmula onomàstica d’un
personatge del qual només es conserva el cognomen en
genitiu. La distribució del text en l’espai suposa, com
a mínim, un bloc al davant, perdut, i molt probablement una línia superior de blocs semblants amb la resta de la inscripció.
Tot i ser Bassus un cognomen molt habitual en època
romana, a Hispània no es troba gaire, i només a Tarraco
(rit 245) i a Barcino (irc iv, 146) el tenim documentat
(cf. Abascal 1994, 299). El personatge de Tarraco apareix en una inscripció familiar d’alguns membres de la
familia Caesaris, mentre que el personatge de Barcino,
un tal C. Annius Bassus, va deixar testimoni en un bloc
de gres de Montjuïc, part d’un monument funerari
erigit per ell i per a Numenia Q. f. Germana, el punt
de retrobament del qual és desconegut. Totes dues inscripcions es daten al segle i dC, i la de Barcino fins i tot
a la primera meitat.
El bloc de Pacs va aparèixer en un context arqueològic del primer segle, cosa que, juntament amb les
seves característiques paleogràfiques, permeten fixar la
seva datació també en el segle i dC. Tot i la coincidència cronològica, no és possible, però, atesa la mancança
de més dades, proposar una identificació d’aquest Bassus amb C. Annius de Barcino.
Datació: i dC.
Foto: l’autora.
39. Inscripció de Claria[na?].
La indicació de cil és apud apothecarium de Torredembarra (Tarragonès). Actualment desapareguda. Es
tractava d’una placa de marbre, segons l’editor del cil,
Emil Hübner, que la va veure.
[---] D [---] / [---]a Claria[nae?---] / [---]arus E[---] /
[---] q(ui?) v(ixit) a(nnis) I[---] / [---]III d(iebus) V[---] /
[---]IVVSE[---] / [---]GREC[---] / [---]cies et [---].
Bibliografia: rit 929 = cil ii, 4443 = cil ii2, 14,
2331.
Traducció: «Als déus Manes. A… Clariana (?)…
que va viure …anys, …dies»
Dibuix: cil ii.
91
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
El que s’ha conservat del text és suficient per poder
identificar el contingut com un epitafi, encapçalat per
la invocació als déus Manes del difunt, una dona (per la
-a final, corresponent al gentilici), el cognomen de la
qual potser va ser Clariana.
La conservació de la placa a mans particulars al segle xix (a ca l’apotecari) no ens permet precisar el lloc
de troballa, tot i que la Via Augusta hi passa a prop.
Datació: i-ii dC.
40. Inscripció d’Elpis i [---]imus.
Recuperada el 1950, «en la partida de La Pineda»,
«mas d’en Gibert» (la Pineda, Tarragonès, jac 117),
en la zona també coneguda com a camí Vell de Salou. Actualment desapareguda. Fragment de placa de
marbre, trencada a la part inferior i esquerra (24 x 16
cm). Lletres de molt bona factura, amb apicatures ben
marcades, de grandària degradant per línies. o minuta
a l. 2 i interpunció triangular. Alt.: ca. 5 cm.
[L(ucio)---] L(uci) · lib(erto) / [---]imo (?) /
[---E]lpis / ------?.
L. 2: [---]m. mo, rit; [Pr-, Dec-, Zos]imo (?)
Bibliografia: rit 904 = cil ii2, 14, 2234; Sánchez
Real 1950, 92.
Traducció: «A Luci (nom gentilici) Zòsim (per
exemple), llibert de Luci (nom gentilici) Elpis (ho va
fer).»
Aquesta placa documenta una altra parella de lliberts, dels quals només conservem el nom de la dona,
Elpis, dedicant de la inscripció, i el final del de l’home,
probablement grec com el d’ella (p. ex. Zosimus), i que
era el destinatari del monument funerari.
La inscripció indica la presència d’una necròpolis
associada a una vil·la d’època altimperial, la qual probablement s’ha d’identificar amb les restes localitzades
al camí Vell de Salou, 4, a uns 200 metres del punt
92
Foto: rsat / arxiu Valentines.
de retrobament d’aquesta inscripció (Adserias, García
i Teixell 2001).
Datació: i dC.
Catàleg epigràfic
41. Ara funerària del grec Euxenos.
Trobada a la vil·la romana de Centcelles (Constantí, Tarragonès, jac 103), el 16 d’abril de 2001. Dipòsit:
Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv.
45163-2). Bloc de pedra calcària (lumaquel·la del Mèdol / soldó), amb relleu decoratiu amb forma de frontó
(50 x 50 x 24 cm). En la part inferior es troba una línia
de text en grec. Alt. lletres: 2 cm.
Ε υξενε Νεαpολιτα.
Bibliografia: Duran i Massó 2002 = hep 12, 383 =
2002, 858; Tarraco, pedra a pedra, 77. cf. cil ii2,
14, G 3.
Neapolita, Massó i Duran; Neapolit(es), cil.
Traducció: «Salve, Euxenos, nat a Nàpols!»
ae
El recent estudi de Géza Alföldy per al volum del
ha determinat que aquesta peça és d’època republicana. En conseqüència, és prèvia a la construcció de
la vil·la i, per tant, cal pensar que ha de procedir de la
ciutat, d’on va ser traslladada fins a Centcelles en època recent.
Foto: mnat / G. Jové.
cil
Sobre altres inscripcions urbanes traslladades al territori, cf. 87-94.
Datació: segles ii-i aC (cil).
42. Inscripció de Festus i Turpilla.
Recuperat el 1989, al Mas la Berna (Torrelles de
Foix, Alt Penedès). Dipòsit: Vinseum - Museu de les
Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca del Penedès (mv-2849). Placa de pedra de Santa Tecla (26,5 x
21,5 x 8,5-7 cm). Fragment de placa sense motllura,
amb la part posterior polida. Interpuncions lanceolades. Alt. lletres: 5,6; 5,2-4,9 (t: 5,5; il, en nexe: 5,6);
5 cm.
[---] f(ilius) Festus / [---] Turp‘il’la / [---] P(ubli)
f(ilius, -a) / [---f]il(ius, -a).
Bibliografia: irc i, 192 = hep 7, 253 = cil ii2, 14,
2336. Cf. Cebrià, Ribé i Senabre 1992, 98 i fot. a 99;
Mayer i Rodà 1996, 306-307 i fig. 3.
Aquesta inscripció va ser recuperada en un camp
identificat com una necròpolis, atesa la presència de
tombes de doble vessant (referència vinseum núm.
14758). Entre les restes materials recuperades es trobava aquest epitafi col·lectiu, amb el nom de diferents
membres d’una família, el gentilici dels quals no s’ha
conservat: Festus, un ingenu, és a dir, fill nat lliure, una
dona, Turpilla, i la resta d’una tercera filiació, també
d’un personatge nat lliure, fill de Publi.
Foto: vinseum.
La placa estava destinada al monument funerari
d’aquestes persones, probablement localitzat en els
terrenys de la seva propietat, a la qual cal associar la
necròpolis generada amb el pas del temps.
Datació: i dC.
93
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
43. Inscripció de Iason i Valeriana.
Recuperada el 1956 a la zona de necròpolis de Cal
Pau Surià, als voltants de Sant Pere de Molanta (Olèrdola, Alt Penedès). Dipòsit: Vinseum - Museu de les
Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca del Penedès (mv-2850). Placa opistògrafa de calcària local (molassa) (29,4 x 24 x 4,7 cm). Retallada en l’antiguitat i
reutilitzada per fer primer la inscripció 46. Paleografia irregular (la grandària de les lletres disminueix per
ajustar-se a l’espai). Alt. lletres: 3,5-4; 4,5; 3,5-4,5; 4;
2,5; 2,5. L. 2: o minuta (2); l. 4: v minuta (2,5 cm).
D(is) M(anibus) / Iason / t<e> f<e>ci / Valeria/na
col(liberto) / (vac.) b(ene)m(erenti).
Bibliografia: irc i, 14 = iler 6492 = cil ii2, 14, 2348.
Cf. Giró 1959; Vives 1960; Rodà 1992; Járrega 1992,
84; Prevosti en premsa.
Traducció: «Als déus Manes. A Iasó, et vaig fer jo la
teva colliberta Valeriana (aquest monument), a tu que
bé ho mereixes.»
La placa recorda els noms d’una parella de lliberts,
tots dos presents a l’epigrafia d’Hispània (Abascal 1994,
389).
El lloc de retrobament de la inscripció, una zona
ocupada per enterraments amb teules, confirma la presència d’una necròpolis tardana, de la qual, potser, també procedia la 58 (referència núm. mv-15581).
La seva recuperació en la zona és de gran interès, ja
que documenta la presència d’una àrea de necròpolis
Foto: vinseum.
tardana a Olèrdola quan es detecta una forta baixada
de poblament. La inscripció probablement degué estar
associada a una de les escasses vil·les documentades en
aquesta zona del Penedès al baix Imperi (Prevosti en
premsa).
Datació: iii-iv dC.
44. Inscripció d’Isidora.
Trobada als Pallaresos (Tarragonès), abans del
1918. Dipòsit: Museu Diocesà de Tarragona (núm.
inv. 2021). Placa de marbre gris clar (27 x 31 x 9 cm).
Lletres: 3,5-1,5 cm, amb apicatures. Presenta trencaments als angles inferiors. Està decorada amb tres
rames de palma (lulav) i dos canelobres de set braços
(menorà), propis de la litúrgia hebraica.
Hic est / memoria bon(a)e re/cordationis Isid/ora filia
bene me/morii Ionati (!) et Ax/iaes pauset ani/ma eius in
pace cu/m omne Israel / [A]men amen amen.
Bibliografia: icerv 430 = rit 1074 = cil ii2, 14,
2295. Cf. Del Arco 1918, 495-500; Cantera i Millás
1956, 415-417, n. 290; López i Piñol 1995, 79-80,
109, fig. 8; Noy 1993, n. 187; Macias, Menchón i
Muñoz 1999, 276-277; hep 12, 382; Niquet 2004,
167; Niquet 2007; Macias 2008, 299, fig. 5.
94
Foto: l’autora.
Catàleg epigràfic
Traducció: «Aquí hi ha l’epitafi d’Isidora, de bon record, filla de ben rememorar de Jonàs i Àxia. Descansi la
seva ànima en pau amb tot Israel. Amén, amén, amén.»
El text recorda la difunta, Isidora, nom d’origen
grec poc habitual entre la comunitat hebrea (Noy
1993, 260-261), una noia que probablement va morir
a una edat molt jove. Era filla de Ionas (possible variant de Ionathan, cf. Noy) i Axia (cognomen conegut a
Itàlia; Solin i Salomies 1988, 30), família jueva que
va voler deixar ben evident la seva fe amb efusió de
símbols i formulació propis d’aquesta religió (cf. Niquet 2007). En tot cas, resulta digne de notar l’ús de la
llengua llatina en lloc de la jueva, cosa que va fer proposar al primer editor, Del Amo, una datació posterior
a l’edicte de Sisebut (612-621), quan els jueus van ser
45. Inscripció de Iulianus, servus Christi.
Sant Esteve de Castellet, les Masuques (Castellet i
la Gornal, Alt Penedès). Placa de marbre blanc (Luni?)
fragmentada en dues parts: el fragment de l’esquerra
(25 x 26,5 x 6,5 cm) es troba dipositat al Vinseum
- Museu de les Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca del Penedès (mv-2848); l’altre, en canvi, al Museu Diocesà de Barcelona (núm. inv. 1074). Presenta
elements decoratius de caire cristià, com el chrismon
i la crux. El marbre de la dreta presenta les marques
d’una tabula lusoria. Alt. lletres: 2,5-3 cm.
obligats a la conversió. No obstant, la paleografia respon a una datació més primerenca, cap al segle iv dC.
En tot cas, altres paral·lels formals permeten mantenir
un arc cronològic entre el iv i el vii dC.
La recuperació de l’epitafi en una zona agrària dels
Pallaresos, on s’havien documentat també restes d’enterraments amb teules i urnes, permet associar aquest
epitafi a una àrea de necròpolis propera, cosa que fa
suposar que hi hauria pogut existir una vil·la. La família d’Isidora gaudia de certa condició econòmica, tal
com indica la qualitat del monument erigit, per la qual
cosa hi ha la possibilitat que haguessin estat propietaris
d’un terreny a la rodalia dels Pallaresos, tot i que, malauradament, no queden a la zona restes que permetin
identificar cap jaciment.
Datació: Entre els segles iv i vii dC.
Bibliografia: icerv 249, irc i, 6 = irc v, Suppl., p. 16
= cil ii2, 14, 2351. Cf. hep 1, 134; Járrega 1992, 56;
Muñoz 1995, 88 tab. xx. 1.
Traducció: «Aquí es troba en pau Julià, serf de Crist,
que va viure tres anys, dos mesos i disset dies.»
Tot i la particular fórmula servus Christi (cf. irc),
no s’ha de considerar forana a la zona penedesenca, per
la qual cosa és probable la seva originària pertinença
a una necròpolis vinculada a la mateixa vil·la tardana
documentada a Can Llopart (referència vinseum mv15568).
Datació: Posterior al segle iv dC.
(chrismon) Hic · pos(itus) · est · in pace (chrismon) /
Iulianus · ser(vus) · C(h)risti · / qui · vix(it) · an(nos) ·
tres me(nses) · du(os) / dies XVI / (crux)(crux)(crux).
Fotos: l’autora.
95
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
46. Inscripció dels Paetiniani.
Recuperada el 1956 a la zona de necròpolis de Cal
Pau Surià, als voltants de Sant Pere de Molanta (Olèrdola, Alt Penedès). Dipòsit: Vinseum - Museu de les
Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca del Penedès (mv-2850). Placa opistògrafa de calcària local (molassa) (29,4 x 24 x 4,7 cm). Retallada en l’antiguitat i
reutilitzada per fer la inscripció núm. 43. Paleografia
amb trets característics: a amb traç dret que sobresurt
per damunt de l’esquerre, t de traç horitzontal breu, p
de panxa oberta i s lleugerament flotant. Interpunció
triangular amb angle superior. Alt. lletres: 5-5,5 cm; l.
3: i minuta (4 cm).
[---e]ius · Paeti/[nia]nus · h(ic) · s(itus) · e(st) / [---]
eia · Paeti/[nian]a · fil(io) (h) f(ecit).
Bibliografia: irc i, 15 = iler 6493 = cil ii2, 14,
2347. Cf. Vives 1960-1961; D’Ors 1963; Prevosti en
premsa.
Traducció: «(…)ei Paetinià aquí jeu. (…)èia Paetiniana al seu fill ho va fer.»
El text es troba en una de les cares de la placa opistògrafa recuperada a la necròpolis de Cal Pau Surià (referència vinseum mv-15581). L’epitafi, posat per una
mare en record del fill, documenta una família el nom
de la qual no ha arribat complet (les propostes poden
ser Pompeia, Velleia, Seia…), però sí, en canvi, el cognomen Paetinus o, més probablement, el derivat Paetinianus. La gens Paetinia està molt poc documentada a
Hispània: de fet, només se’n coneix una sola menció,
Foto: vinseum.
precisament a Tarraco, en un pedestal honorífic dedicat a una Paetinia Paterna, flamínica de la província
Hispània Citerior (rit 323; Alföldy 1973, n. 106), filla
de Paetinius Paternus (cf. Abascal 1994, 195).
La peça, un cop reutilitzada per inscriure el segon
text, va perdre el seu emplaçament originari, però probablement la família dels Paetiniani va ser la propietària d’un fundus a la zona de Sant Pere de Molanta.
Datació: i dC (fórmula hse).
47. Fragment d’un Ru[---].
Trobada el 1998, a la Vinya del Taberner (Sant
Martí Sarroca, Alt Penedès). Dipòsit: Can Jan Pau,
Bellver (Vilobí). Placa de gres vermell i gris (19 x 9,5 x
6,4-5,8 cm). Fragment central superior. Alt. lletres: ca.
4 cm. Interpunció aspada.
------ / [---] f(ilius, -a) · Ru[---] / [---sor/ux]ori ·
fe[cit].
Bibliografia: irc i, 195; hep 9, 244 = cil ii2, 14,
2338. Cf. Mayer i Rodà 1999; Valdenebro 2005, 38;
Prevosti en premsa.
Traducció: «A la seva dona (o germana) o al seu espòs (nom del difunt) Ru(…), fill de (…), ho va fer.»
El bloc conserva la resta d’un epitafi dedicat a un
cònjuge (o a una germana, si es reconstrueix soror) amb
part de la fórmula onomàstica del difunt, del qual no
96
Foto: irc.
Catàleg epigràfic
podem saber si era home o dona. La resta de la filiació
indica la seva condició d’ingenu (nat lliure). La reconstrucció del seu cognomen és probablement Rufus, -a o
Rufinus, -a, tots dos entre els més documentats a Hispània (Abascal 1994, 486-490).
Es tracta d’un monument funerari dedicat a un
personatge de condició lliure. El tipus de bloc indica que estava destinat a formar part d’una construcció
de dimensions més grans, per la qual cosa és possible
plantejar la presència d’una propietat de la família a la
rodalia, en els terrenys de la qual es va erigir el monument funerari. Aquesta residència molt probablement
pot ser associada al jaciment, ja que les restes materials recuperades donen indicis per proposar l’existència
d’una vil·la (Valdenebro 2005, 37).
Datació: i-ii dC.
48. Fragment d’un Se[---].
Recuperada el 1940, «en Allò en Ros» (Sant Pere
de Ribes, Garraf ). Dipòsit: desconegut. Placa de pedra
calcària (8,5 x 10,5 x 3,7 cm). Fragment de placa, interpuncions triangulars.
------ / [---] M’(ani) · f(ilius, -o?) · Se[---] / ------.
Bibliografia: irc i, 7 = cil ii2, 14, 2358. Cf. Prevosti
en premsa.
Traducció: «… fill de Mani, Se(…)…»
Les restes d’aquest petit fragment conserven l’inici
del cognomen d’un personatge i la seva filiació (fill de
Manius, prenom molt rar i antic), per la qual cosa sabem que era de condició ingènua, és a dir, nat lliure.
Foto: irc.
És molt probable, doncs, que es tractés d’un membre
de la família propietària del terreny on es va trobar el
monument funerari al qual anava encastada la placa.
Datació: i dC.
49. Inscripció de Themistocles.
Recuperada el 1977, durant les intervencions arqueològiques coordinades pel Museu Nacional Arqueològic de Tarragona a la Nou de Gaià (Tarragonès), on
va ser localitzada una necròpolis dels segles iii i iv dC.
Dipòsit: a la Nou de Gaià, Centre Cívic. Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv. 45124).
Estela funerària de pedra calcària local reutilitzada posteriorment com a sarcòfag monolític, actualment tallat
en quatre fragments. La inscripció es troba en la seva
cara frontal (camp de 35 x 42 cm). Destaca la presència d’una lletra de l’alfabet grec (theta) com a inicial del
nom del difunt.
D(is) M(anibus) / qemistocleti · an n (orum) L / Encolpia · pat[ri] / benemerenti / fecit.
L. 2: Ai[i f(ilio)] (Rodà).
Bibliografia: Rodà 1979 = cil ii2, 14, 2329. Cf.
Rodà 1984, 327; López i Piñol 1995, 72-74.
Traducció: «Als déus Manes. A Temístocles, de cinquanta anys, Encolpia al seu pare que bé ho mereix ho
va fer.»
Foto: arxiu mnat.
97
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
La làpida, que va ser transformada en sarcòfag en
època posterior (s. iii), va ser reutilitzada finalment en
un cementiri d’època visigòtica. Presenta onomàstica
grega (Encolpia, Themistocles; cf. Solin 2003, 188 i
614), noms bastant infreqüents a Hispània (cf. Abascal
1994). La lletra inicial del nom de Temístocles indica
cert lligam amb la cultura grega, tot i que no es descarta un joc simbòlic amb l’ús del theta nigrum, que
indicava en èpoques precedents la mort d’una persona,
especialment en aquells casos en els quals el monument havia estat fet en vida seva (Dornseiff 1925, 28;
Stylow i Thomas 1980, 546-547; tot i que no sempre,
cf. Mednikarova 2001). En conseqüència, aquesta presència d’elements, tot i la datació tardana, fa suposar
que aquesta família podria haver estat forastera o peregrina.
La recent identificació d’una vil·la romana a la Nou
de Gaià fa molt versemblant l’associació d’aquesta família amb els propietaris en una fase imperial avançada.
Datació: ii-iii dC (cil).
Detall. Foto: arxiu mnat.
50. Inscripció de Victorina.
Recuperada el 1875, en construir-se la capella de
Nostra Senyora del Roser (Vilallonga - el Morell, Tarragonès, jac 26). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic
de Tarragona (núm. inv. 12359). Placa de pedra de Santa Tecla (17,5 x 14 x 2 cm). Alt. lletres: 2,5-1,3 cm.
[Vic]torin·a · lib(erta) / [Dis Ma]nibus Pa/[ulae (?)
q]ue (!) vixit / [--- an]norum / [------] (vac.) / [fil(iae)?
bene m]eren[ti] / [------?].
Bibliografia: rit 917 = ee viii, 201 = cil ii2, 14,
2292; López i Piñol 1995, 79; Macias, Menchón i
Muñoz 1999, 276.
Traducció: «La lliberta Victorina (ho va fer). Als
déus Manes. A Paula (?), que va viure… anys, a la seva
filla que bé ho mereix.»
Inscripció dedicada per Victorina, una lliberta, a
una segona persona el nom de la qual comença per
Pa[---]. Tot i que és estranya la posició de la invocació als déus Manes després del nom de la dedicant, no
queden altres opcions per reconstruir la llacuna de la
línia 2.
La placa va ser recuperada en fer les obres de l’ermita del Roser, una capella envoltada de camp als afores del poble de Vilallonga, on precisament va sorgir
amb el temps el cementiri extraurbà. Aquest retrobament permet proposar que als voltants de l’ermita hi
98
Foto: arxiu mnat.
hagués hagut una necròpolis tardana, probablement
associada a una vil·la o establiment rural. De moment,
a certa distància s’ha pogut documentar un forn romà
(jac 24).
Datació: iii-iv dC.
Catàleg epigràfic
v. Varia
51. Carmen epigraphicum de la Torre dels Escipions.
Mas Rabassa (Tamarit, Tarragonès). Dipòsit: in
situ, en el frontal d’un monument funerari turriforme
anomenat popularment Torre dels Escipions, construït
amb pedra lumaquel·la extreta de la pedrera de la punta de la Creueta (Gutiérrez Garcia-Moreno 2009a). El
text es troba disposat en dues línies dins d’un camp epigràfic amb forma de tabula ansata (3,66 x 0,36 cm).
Ornate · ea quae linqu[it
specio]se vi[tae] suae rebus
· posit[i]s · negl[igen]s unum · statui re[liqui]s sep[ulc]hru
m (!) · ubi · perpetuo · rema‘ne’[‘nt’].
Bibliografia: rit 921 = cil ii, 4283 = cle 1096 =
1967, 244 = hep 12, 398 = cil ii2, 14, 2306. Cf.
Hauschild, Mariner i Niemeyer 1966; Mayer, Miró i
Perea 1993; Rovira i Dasca 1994; Hernández 2001,
74; Gómez 2002, 111-116 (T13); Alföldy 2007b,
339-340, n. 17.
ae
Traducció: «Adorneu tot allò que ell ha deixat després d’haver viscut una vida esplèndida, oblidant-se
només d’una cosa: haver deixat per a les seves despulles
un sepulcre on han de romandre per sempre».
La traducció d’aquest difícil text poètic només
té la intenció de donar una idea aproximada del seu
contingut, atès l’estat llacunós i la proposta de restitució
del text (cf. Gómez 2002, 116). Per a un comentari
més aprofundit, es remet a la bibliografia.
El monument funerari se situa tocant a la Via Augusta. Malauradament, es desconeix el nom del difunt,
constructor del cenotafi per a ell i per a la seva família,
però l’envergadura de la construcció fa deduir la importància social de l’individu, que probablement va ser
propietari dels terrenys en què es troba.
La distància respecte a la ciutat de Tarraco, uns 6
quilòmetres, fa pensar que als terrenys hi tindria, a
més, la seva vil·la residencial, que potser caldria identificar en les restes localitzades als voltants.
Datació: Primera meitat del segle i dC.
Foto: bbaw-cil.
Dibuix: Hauschild, Mariner i
Niemeyer 1966 (abb. 11).
52. Titulus musivus de Centcelles.
Mosaic de la cúpula de la vil·la de Centcelles (Constantí, Tarragonès, jac 103). Dipòsit: in situ. Dues lletres dibuixades dins de l’espai de la cuixa de dos dels
cavalls de l’escena de cacera representada.
a) L(---) C(---)
b) L(---) C(---)
L C(aballus?) (Gómez Pallarès).
Bibliografia: cil ii2, 14, 2287; Gómez Pallarès 1997,
T4 = hep 5, 758. Cf. Arbeiter 1989; Hauschild i Arbeiter 1993; Arce (ed.) 2002; Arce 2006; Remolà 2008.
L’escena reprodueix una cacera de cérvols, on el
grup de genets representen els aristòcrates del moment, al capdavant dels quals probablement es devia
Foto: R. Cuesta.
99
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
situar el propietari de la vil·la. En aquest sentit, s’ha
volgut llegir el nom del dominus en les inicials, fins al
punt de proposar (Flavius) I(ulius) C(onstans), a favor
de la identificació del fill de l’emperador Constantí
(Arbeiter 1989). De totes maneres, aquesta interpretació ha estat posada en discussió, i actualment ha
quedat matisada al nom del dominus de la vil·la, fos
un bisbe o un important personatge civil de la Tarraco
tardana (cf. Arbeiter a Arce (ed.) 2002, 4; Arce 2006;
Remolà 2008).
Una altra possibilitat plantejada per J. Gómez Pallarès proposa llegir la lletra l com a inicial del nom del
propietari al genitiu, depenent de c(aballus), entenent
lc com a marca de propietat del cavall, com si el dibuix
reproduís la marca de l’animal. Aquesta interpretació
trobaria un paral·lel al mosaic de la vil·la de Dueñas,
a Palència (Gómez Pallarès 1997, P1), on es troba la
llegenda Amoris c(aballus?), també sobre un cavall.
Datació: iv o inicis del v dC.
53. Senyalació de propietat d’aigua de Riudabella.
Recuperat a Riudabella (Vimbodí i Poblet, Conca de Barberà). Dipòsit: Casal de Riudabella. Bloc de
pedra calcària de considerables dimensions, arrodonit
per la part superior, trencat en quatre durant un bombardeig a la Guerra Civil, de les quals se’n conserven
dues de no consecutives. Fragment 1: (46) x (37) x 41
cm; fragment 2: 109 x (54) x 43 cm. Alt. lletres: ca.
3-3,5 cm.
Ex · be‘ne’fi[ci]o <H>adriani · / ego S[-5-? d]escripsi
/ ‘va’l[lis t]rinas a‘qu’as
. / Su[‘nt’ ad ‘te’]rga tra<n>s
op<p>os[i]/[ta cad]uca. Vi‘nd’icaber[is]/ pri‘va’tas.
Lectura segons Alföldy (cil ii2).
Bibliografia: cil ii2, 14, 2299. Cf. Mayer i Rodà
2002, 279; Mayer i Poblet 1992, 143-149; hep 7, 965;
Mayer 1997, 11-12; Clariana et al. 2000, 178.
Traducció: «Per benefici d’Adrià, jo, S... (nom del
personatge), he establert des de la vall tres fonts d’aigua. Es troben darrere més enllà i són d’aigua excedent
(caduca). Es consideraran propietat privada».
Aquesta traducció, igual que en el cas de la inscripció 51, només pretén servir com a indicació sobre el
contingut del text.
Segons la interpretació de Mayer (Mayer 1997),
seguida d’Alföldy, Adrià, que va residir l’hivern del
122-123 a Tarraco (Halfmann 1986, 191, 196), va organitzar l’explotació agrícola d’unes terres improductives probablement de propietat imperial o, almenys,
senatorial, mitjançant la privatització d’una part de
terreny públic en la qual hi serien incloses les fonts
esmentades. El text, tot i el seu estat llacunós, permet
suposar que l’emperador va permetre que l’aigua ca-
100
Foto: Mayer i Rodà 2002.
duca fos utilitzada pel propietari d’un fundus pel qual
passava, aplicant la lex Hadriana de rudibus agris (cil
viii 10570, 14464; cf. Clariana et al. 2000), mesura ja
coneguda per a altres zones de l’Imperi (cf. Sanz 2007
per a un recent estat de la qüestió).
Datació: 122/123, durant la permanència de l’emperador a Tàrraco.
Catàleg epigràfic
54. Marques de legions sobre el pont romà de Martorell.
Al Pont del Diable, lateral occidental (Martorell,
Baix Llobregat). Dipòsit: in situ. Bloc constructiu de
gres vermell local del Torrent de les Deveses (Àlvarez i
Pitarch en premsa). Marques de construcció. Alt. lletres: 14-16 cm.
a) L(egio, -onis) · IIII (Macedonica).
b) L(egio, -onis) · VI (Victoriosa).
c) L(egio, -onis) · X (Gemina).
Bibliografia: irc i, 1 = irc v, Suppl., p. 15-16 = cil
ii2, 14, 2359. Cf. Pons 1994, 108-109, 155-156; Gómez Pantoja a Le Bohec 2000, i, 105-117, 169-190;
Gurt i Rodà 2005; Àlvarez i Pitarch en premsa.
El pont indica una variant de la Via Augusta, de
Barcino a Caesaraugusta. Noves marques de la Legio
IIII van aparèixer en el parament meridional (irc v,
Suppl.) i foto Pl. i a-b.
Datació: 16/18 i 8 aC (entre la fundació de la colònia Caesaraugusta i la Via Augusta).
Fotos: irc.
55. Molí de pedra amb inscripció dels Antigons.
Fragment de la part superior, o catillus, d’un molí
de pedra volcànica trencat en tres trossos consecutius
amb tres caràcters esgrafiats. Procedeix de la vil·la romana dels Antigons (jac 66). El fragment a) (29 x 20
x 9,5 cm) conté les dues primeres lletres, el fragment b)
(28 x 20 x 9-10 cm) la tercera, mentre que el fragment
c) (30 x 20 x 7-9 cm) és anepígraf. Alt. lletres: 13-15
cm. Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca,
de Reus (núm. inv. immr 13282). Donació procedent
d’una recerca de Ramon Capdevila, feta abans dels treballs de salvament de 1976-1978.
S.OH
Bibliografia: cil ii, 14, 2263.
Foto: F. X. Cabrero /
immr 2009.
101
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
La primera lletra, trencada, deixa a la vista el traç
superior d’una s molt estilitzada, seguida d’una o més
petita de la h final. Aquesta característica paleogràfica
coincideix a la mateixa marca soh també present en
dos molins pompeians (De Rossi 1857, 279 i 280) (cf.
figura). Són conegudes altres marques sobre molins
de pedra romans, normalment pedra volcànica, i, tot
i ser molt poc freqüents fora de la zona de Pompeia i
Òstia, solen estar formades de tres o quatre caràcters
de significat obscur, probablement el distintiu del
fabricant (De Rossi 1857; Bakker 1999).
El catillus dels Antigons és un dels pocs exemplars
coneguts fora d’Itàlia, com també ho és precisament
un altre molí de pedra recuperat, aquest sencer, a la
zona del port de Tarragona, amb una sèrie de lletres
de contingut encara imprecís (rit 814), potser R(ota)
Boaeti (I. Rodà a Comes i Rodà 2002, n. 37; Tarraco
pedra a pedra, 87).
La presència de dos molae asinariae amb inscripció
a la zona de Tàrraco permet presentar com a hipòtesi
l’existència d’un comerç d’aquests objectes a través
del port de la ciutat provinents d’Itàlia. Els molins
de pedra serien utilitzats sens dubte a les grans vil·les
d’explotació agrícola d’Hispània, com és el cas dels
Antigons.
Datació: Per comparació amb l’exemplar pompeià,
no pot ser posterior al segle i dC.
Un dels molins de Pompeia amb la mateixa marca del molí
dels Antigons al catillus. Foto: John Broom.
56. Inscripció sobre dolium de la Burguera.
Fragment de dolium amb inscripció recuperat a les
intervencions dels anys 2001-2002 a la vil·la romana
de la Burguera (Salou, Tarragonès, jac 174). Les lletres i les interpuncions, triangulars, són de molt bona
factura i presenten solc triangular amb efecte clarobscur i apicatures. Aquesta bona execució paleogràfica
probablement respon a l’obra d’un lapicida habituat a
incidir sobre el marbre. Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (Polígon). Lletres de ca. 5 cm.
Dibuix: codex.
L(uci) · f(ilius) · M(arci) · n(epos) · Met(?).
Bibliografia: Macias, Bosch i Díaz 2004; cil ii2, 14,
2246.
La seqüència sembla correspondre a la part final
d’una fórmula onomàstica a partir de la filiació i fins
al nom de l’avi, i fins a les tres primeres lletres del
cognomen. L’inici Met(---) per a un cognomen és habitual, tot i que escassament documentat a Hispània
(cf. Abascal 1994, 428). Pot correspondre, però, a
diversos cognomina, entre els quals destaca Metellus,
propi d’una de les branques dels poderosos Caecili
102
Foto: J. M. Macias.
Catàleg epigràfic
relacionats amb la conquesta de les illes Balears (cf.
Pena 2004, 13).
L’absència del prenom i del gentilici, deixant només el cognom precedit de la filiació (pare i avi), pot
justificar-se per un context privat, ja que es tractaria
d’un dolium particular enmig d’un camp de dolia probablement de propietat comuna de la mateixa família.
En conseqüència, es pot sobreentendre que la vil·la i
la seva producció pertanyien a la mateixa família de
Met(?), el nom de la qual, però, queda en l’anonimat
(sobre els grafits en els dolia entre els quals va aparèixer
aquest epígraf, cf. també 167). La inscripció exclou la
possibilitat que aquest personatge Met(?) pogués haver
estat ell el propietari de tot el complex (ja que no tindria la necessitat de posar el seu nom en un determinat
dolium, car no és la norma general en aquest tipus de
recipients i aquest cas seria un unicum). El nom indicaria només el dret d’aquest personatge en concret
de la família sobre una part de la producció de la cella
(presumiblement vinaria).
Datació: La bona qualitat de les lletres permet situar aquesta inscripció en el marge del primer segle,
en època de Tiberi, en coincidència amb la creació del
camp de dolia (cf. jac 174).
57. Grafit sobre morter del Mas d’en Corts.
A la vil·la del Mas d’en Corts (Reus, Baix Camp,
jac 90). Grafit post cocturam en el llavi de morter gravat sobre la cara externa. Dipòsit: Cota 64.
T LOPI++
T(iti) Lopi II (?); tlopiti o tloptiti (Cabrelles).
Bibliografia: Cabrelles 2008, làm. 1.32, fig. 3;
ii, 14, 2275.
Dibuix: Cabrelles 2008.
cil
La lectura és molt imprecisa, i no sembla correspondre a cap nom personal conegut (cf. Abascal 1994). La
seqüència lopi només es documenta a ae 2002, 983:
Lopites (però és un terme cèltic). Una altra possibilitat
podria ser Loppius (cil iv, 3340, 89).
vi. Frustula
58. Làpida funerària de Can Xic Ferret.
Trobada a Sant Pere de Molanta (Olèrdola, Alt Penedès), en un camp de Can Xic Ferret, propietat de
Mr. Isidre Raventós (irc). Dipòsit: in situ (calc al Museu d’Olèrdola, mac - Olèrdola, nr. 92). Placa de pedra
calcària (30 x 29,5 x 4 cm). Part dreta d’una placa no
motllurada. Incisa amb un punxó rodó, amb el qual
també es van fer les interpuncions i el punt sobre la n
de l’última línia. Alt. lletres: 2,7-2,4; 3,1-2,4; 3,1-2,6;
3,3-1,9; 2,8-1,7; 3,9-1 cm.
------? / [--- hic in pa-]/c[e requies]/cit [---]/us
co[niugi] / benemere.[n]/ti qu(a)e vixit / mecum an-/nis ·
n(umero) · XI.
Foto: arxiu mac - Olèrdola.
103
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Bibliografia: irc i, 13 = cil ii2, 14, 2276. Cf. Giró
1959; Rodà 1992; Járrega 1992, 83; Revilla i García
2007, 59.
Traducció: «(Nom de persona) aquí jeu en pau.
(Nom de persona) a la seva esposa, que bé ho mereixia,
que va viure amb mi el nombre d’onze anys.»
Recuperada probablement en el mateix context
que la núm. 43, una àrea de necròpolis tardana potser
associada a una vil·la de la zona d’Olèrdola (referència
vinseum mv-15581). Aquest epitafi no ha conservat
el nom ni de la difunta ni del dedicant; malgrat això,
es pot saber que molt probablement eren cristians, segons indica el formulari hic requiescit in pace, propi
de les inscripcions tardanes de Tarraco (cf. Gorostidi i
López 2008).
Datació: iv dC.
59. Inscripció monumental de les Masuques.
Fragment de placa monumental de marbre recuperat al castell de Castellet, les Masuques (Castellet i
la Gornal, Alt Penedès). Dipòsit: Vinseum - Museu
de les Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca del
Penedès (mv-2851). Placa de marbre blanc (Luni?),
amb vetes grises i sense motllura (52,5 x 60 x 6,5 cm).
Interpuncions lanceolades. Alt. lletres: 14,3-14; 10,7
cm (n).
[---]+ius · / [---]in · / ------.
L. 1: [L. Licin]ius (irc); l. 2: [Barc]in(?) (irc); l. 3:
[H.S.E.H.M.N.S.] (irc).
Bibliografia: irc i, 8 = cil ii2, 14, 2350.
Foto: l’autora.
Monument funerari de considerables dimensions,
algunes restes del qual es troben a prop del castell. La
formulació al nominatiu i l’absència de la referència als
déus Manes permeten la proposta de datació.
Datació: i dC.
60. Fragments de Can Bas.
Dos fragments d’inscripcions recuperades el 1956
per P. Giró a Lavern, Can Bas, a la partida de la Campana (Subirats, Alt Penedès).
A) Dipòsit: Vinseum - Museu de les Cultures del Vi
de Catalunya, de Vilafranca del Penedès (mv-16762).
Placa de marbre blanc (Luni), amb restes de motllura
i de pautat i una línia de text amb lletres capitals quadrades de molt bona factura (6,5 x 5 x 2,5 cm). Un
altre fragment de placa amb motllura de la mateixa
procedència es conserva també al museu (18 x 14,5 x
5,5 cm).
------ / [---] + [---] / [---] A [---] / ------.
Bibliografia: irc i, 16 = cil ii2, 14, 2342. Cf. Cebrià, Ribé i Senabre 1992, 95.
104
Foto: l’autora.
Catàleg epigràfic
B) Dipòsit: Vinseum - Museu de les Cultures del Vi
de Catalunya, de Vilafranca del Penedès (mv-16763).
Placa de marbre blanc (Luni), corresponent a un fragment central amb pautat (5,2 x 9 x 2,9 cm), amb una
línia conservada de text amb lletres capitals quadrades
de molt bona factura. Alt. lletres: 3,9 cm.
------ / [---]E M [---] / [---] S [---] / ------.
Bibliografia: irc i, 17 = cil ii2, 14, 2345. Cf. Giró
1959, 304; Cebrià, Ribé i Senabre 1992, 95.
La recuperació d’aquests fragments és un indici de
la presència d’inscripcions, probablement funeràries,
que caldria relacionar amb la vil·la de Can Bas segons
es desprèn de les restes materials recuperades (amb
fragments de marbre, un d’ells una balustrada o taula
Foto: l’autora.
amb el cap de felí, cf. registre vinseum núm. inv. mv14745).
Datació: i-ii dC.
61. Fragment de Vinya Gran.
Recuperat el 21 de juny de 1986, en un camp acabat
de llaurar (Sant Martí Sarroca / Castellví de la Marca,
Alt Penedès). En aquest punt es localitza l’explotació
agrícola d’alt Imperi de la partida de la Vinya Gran
(Mayer i Rodà 1996, 303). Dipòsit: Vinseum - Museu de les Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca
del Penedès (mv-16761), donació de J. Gràcia Giralt.
Placa de pedra calcària (13 x 8 x 3,1 cm). Fragment
central de la part superior d’una placa sense motllura,
polida per darrere, amb restes d’inscripció en capital
quadrada amb apicatures i bona factura. a de mòdul
estret. Alt. lletres: 4 cm (l).
------ / [---]++[---] / [---] + LI[---] / [---]ATA[---]
/ ------.
Bibliografia: irc i, 193 = hep 7, 249 = cil ii2, 14,
2339. Cf. Mayer i Rodà 1996, 305-306 i fig. 2.
Atès el context del seu retrobament, és possible associar aquest fragment a una àrea funerària dependent
del jaciment d’època imperial identificat (referència
Vinseum núm. inv. mv-14700).
Datació: i-ii dC.
Foto: l’autora.
105
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
62. Fragment de la Pobla.
Recuperat a la zona de la Pobla (Mont-roig del
Camp, Baix Camp). Dipòsit: família Sedó. Làpida de
pedra d’Alcover (Massó) (8,3 x 10,5 x 1,6 cm).
------ / [---]A[---] / [---]NIA[---] / ------.
Bibliografia: hep 2, 674 = Bayerri 1948, 125-126;
Massó 1986; Mayer i Rodà 1988, 3.3 = cil ii2, 14,
2256.
La presència d’una inscripció pot ser argument per
proposar l’existència d’una àrea de necròpolis, potser
vinculada a una vil·la o establiment rural.
Datació: ii-iii dC.
Foto: J. Massó.
63. Fragment del Mas d’en Toda.
Recuperat el 1985 al Mas d’en Toda (Riudoms,
Baix Camp, jac 62). Dipòsit: Museu de Riudoms.
Bloc de pedra calcària (llisós) (5 x 4 x 4,5 cm).
------ / [---]I · A[---] / ------.
Bibliografia: Massó 1985 = Mayer i Rodà 1988, 3.3
= hep 2, 675 = cil ii2, 14, 2258; Massó 2006, 4-5.
Es tracta d’un bloc de forma irregular, de reduïdes
dimensions, de 5 x 4 cm, amb un gruix de 4,5 cm.
Segons Massó, es tracta d’un fragment de pedestal o
d’ara. Les úniques lletres conservades són la part superior d’una a i una altra, de pal vertical, que podria ser
una i o una m.
Aquest fragment va pertànyer sens dubte a l’àrea
associada a la vil·la romana del Mas d’en Toda (cf. jac
62).
Datació: Imperial.
Foto: J. Massó.
Dibuix: E. Ramón.
106
Catàleg epigràfic
64. Fragment de Mas Quefa.
Entre les restes trobades als anys quaranta a la partida de Mas Quefa (la Bisbal del Penedès, Baix Penedès).
«…una làpida de marbre amb inscripció llatina».
Bibliografia: cil ii2, 14, 2333. Cf. Solé 1948, 47,
72, 101; Giró 1964-1965, 322; Rauret 1963; Prevosti
et al. 2003; Prevosti en premsa.
65. Inscripció indeterminada del Mas d’en Bosch.
Al Mas d’en Bosch (Constantí, Tarragonès, jac
111). Durant els treballs agrícoles, el senyor Sabaté,
un dels propietaris de la finca, va trobar quatre monedes i una inscripció, de cronologia indeterminada, i
Els estudis de la zona han localitzat restes de la presència d’una vil·la romana d’època imperial amb
preexistències d’èpoques precedents republicana i ibèrica (Prevosti et al. 2003, 181; Prevosti en premsa).
La notícia de la inscripció va ser recollida per P.
Giró tal com la transcrivim, per la qual cosa només
podem suposar la seva associació a la vil·la d’època imperial localitzada.
Datació: Imperial.
dos anells d’època romana. La inscripció es va tornar
a tapar.
Bibliografia: Papiol 1973-74, 251; Papiol 2004,
75-81; cil ii, 14, 2288.
66. Fragment de Centcelles.
Recuperat durant les intervencions arqueològiques
del 1964 a la vil·la de Centcelles (Constantí, Tarragonès, jac 103). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic
de Tarragona (Museu de Centcelles). Tabula de calcària grisa (8 x 14,5 x 3,5 cm). Alt. lletres: 4,2 cm.
[---]++ / [---]mia / ------?
[Postu, -Septi]mia (cil)
Bibliografia: rit 907 = cil ii2, 14, 2285.
Foto: l’autora.
L’escassetat de les restes no permeten fer cap proposta sobre el contingut de la inscripció, tot i que és
molt possible que es tracti d’un fragment de làpida funerària. Els dos gentilicis proposats són ben documentats a l’epigrafia de Tarraco (cf. rit 490).
Datació: i dC.
107
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
67. Bloc de mausoleu monumental de Centcelles.
Vil·la romana de Centcelles (Constantí, Tarragonès, jac 103). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic
de Tarragona (Museu de Centcelles). Arquitrau o part
monumental en pedra de Santa Tecla (30 x 63 x 55
cm) d’un monument funerari de grans dimensions.
Alt. lletres: 13 cm.
[D(is)] M(anibus) (h)
------
Les restes de la m a final del bloc, inequívoca invocació als déus Manes, és indici de la naturalesa funerària de la construcció a la qual pertanyia aquest bloc,
probablement un mausoleu associat amb la vil·la de
Centcelles. Les seves característiques el permeten situar en un moment coincident amb el pedestal dedicat
al sevir augustal M. Fulvius Musaeus per la seva dona
Sutoria Surilla (cf. 11), cosa que fa plantejar com a
hipòtesi que es pogués tractar del mausoleu dels propietaris de la vil·la a finals de segle i, inicis del ii dC.
Datació: i-ii dC.
Bibliografia: rit 908 = cil ii2, 14, 2284. Cf. Àlvarez
et al. 2009, 72 i fig. 56.
Traducció: «Als déus Manes…»
Foto: A. Gutiérrez Garcia-M.
68. Fragment del Mas d’Aiximus (Mas d’en Pons).
Recuperat l’any 1945 al Mas d’Aiximus, conegut
també com de l’Arbanès, jaciment que queda englobat
dins del Mas d’en Pons (la Canonja, Tarragonès, jac
129). Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus (núm. inv. 6011). Placa de pedra d’Alcover
(7,5 x 8 x 3,5 cm). Alt. lletres 4,5 cm.
------? / [---]+[---] / [---]SEM[---] /-------?
Bibliografia: Vilaseca 1953a, 232 =
2241; Massó 1992b.
cil
ii2, 14,
La troballa per part de S. Vilaseca d’un fragment de
làpida amb les lletres se en capital quadrada, al Mas de
l’Arbanès «en un cany(issar) a uns 200 metres del mas,
al costat d’un camp d’oliveres» (Vilaseca), és l’únic document que permet proposar l’existència d’una vil·la
o d’una àrea de necròpolis a la qual es pugui adscriure
aquest petit fragment d’inscripció, molt probablement
de tipus funerari.
Datació: i dC.
108
Foto: arxiu immr.
Catàleg epigràfic
69. Fragments dels Munts.
Una sèrie de fragments de plaques funeràries amb
restes d’inscripcions van ser recuperats a la necròpolis
de la vil·la dels Munts. Les dues aquí recollides van
ser publicades a les rit; la resta, inèdites, sortiran al
pròxim volum del cil ii2 amb els números 2310, 2312,
2314-2318,2320.
A) Recuperat el 1970. Dipòsit: Museu Nacional
Arqueològic de Tarragona. Placa de marbre gris clar (6
x 11 x 5,2 cm). Alt. lletres: 2 cm.
Probablement de l’àrea de necròpolis de la vil·la
(Remolà 2008).
Datació: Inicis de l’Imperi.
B) Recuperat el 1972. Dipòsit: Museu Nacional
Arqueològic de Tarragona. Placa de marbre (6 x 7 x
1,5 cm). Alt. lletres: 1,5-2 cm.
------? / [---]R[---] / [---]TER[---] / [---]CAT[---]
/ ------?
Bibliografia: rit 1080 =
földy 2003, 172.
cil
ii2, 14, 2313. Cf. Al-
------ / [---]MATE[---] / ------.
mate[r?, -rnus?] (rit).
Bibliografia: rit 926 = cil ii2, 14, 2319. Cf. Alföldy
2003, 172.
De les restes no és possible reconstruir noms, però
sí que sembla que es tracta d’una inscripció de caràcter
funerari.
Datació: iii dC (cil).
70. Fragment del Mas de Valls.
Mas de Valls - Porpres (Reus, Baix Camp, jac 87).
Fragment de placa de pedra de Santa Tecla (6 x 5-3
x 1,2 cm). Alt. lletres: l. 2: 2,3 cm. Dipòsit: Museu
d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
------ / [---]LM[---] / [---]TM[---] / [---]+[---] / -----?
Bibliografia: cil ii2, 14, 2262.
Aquest fragment va ser trobat recentment pel propietari actual de la finca. La mida escassa de la peça
i l’escassetat del text conservat no permeten proposar
més que la possibilitat que es tracti d’un epígraf funerari.
Datació: i dC (primera meitat?).
Foto: l’autora.
109
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
vii. Mil·liaris
71. Mil·liari de Santa Margarida.
1975, a l’ermita de Santa Margarida (Martorell,
Baix Llobregat). Dipòsit: ermita de Santa Margarida.
Mil·liari de lumaquel·la (55 x 48 cm = 143,59 cm de
diàm.). Part central d’una columna de mil·liari, tallat
verticalment. Alt. lletres: 8,3-6,8; 9,2-7,1; 7,8 cm.
[D(omino) n(ostro) M]ag[n]o / [Mag]nentio / [Vict]o[ri ac Triumphatori semper Augusto] ?
Bibliografia: irc i, 164 = irc v, Suppl., p. 26 = cil
ii2, 14, M2; Pallí 1985, n. 11; Lostal 1992, n. 181;
Navarro Sáez 1999, 126.
El 1998 es va recuperar del fons del riu Llobregat
un altre fragment de columna mil·liària, aquesta anepígrafa, amb part de la base quadrangular tot en un
sol bloc de gres vermell. També es conserva a la mateixa església de Santa Margarida (irc v, 26; hep 12, 49;
= cil ii2, 14, M1). L’ermita va ser edificada sobre les
restes d’una construcció romana, interpretada com la
mansio ad fines, a la vora del pont de Martorell, i que
mai s’ha pogut localitzar.
Datació: 350-353 dC.
Foto i dibuix: J. Lostal.
72. Mil·liari de les Masuques.
El mil·liari fou descobert el 1927 pel Dr. T. Creus
en una bassa d’alimentació d’un molí, a Can Llopart,
ermita de Sant Esteve (Castellet i la Gornal, Alt Penedès). Estava aprofitat com a sarcòfag cristià i contenia
dos esquelets (referència vinseum n. 15568). Dipòsit:
mac - Barcelona (núm. inv. 7596). Es tracta d’un mil·
liari palimpsest de calcària blanca (235 x 65 diàm.); la
primera inscripció (a) va ser realitzada a la dreta de la
segona (b). Alt. lletres: a) ?; b) 10,1-6,6; 9,2-7,1; 10,17,9; 10,5-3,4 cm.
A) ------ / [Au]gusto / [---]so[---] / -----B) D(omino) n(ostro) invictissimo / piissimo victorio-/
sissimo principi / Iuliano / Augusto.
Bibliografia: irc i, 165 = Lostal 1992, n. 184; irc v,
Suppl., p. 26; = cil ii2, 14, M6. Cf. Trens 1926-1927;
Virella 1983, 56; Navarro Sáez 1999, 126.
110
Foto i dibuix: J. Lostal.
Catàleg epigràfic
Es tracta, doncs, d’un mil·liari de Julià l’Apòstata
(360-363), que indica que per aquest indret passava
la Via Augusta, a la qual via també deu correspondre
el pont que salva la riera d’Estadella, pocs metres més
enllà del camí actual. Aquest indret devia donar origen
a un lloc de culte, al voltant del qual es va formar una
necròpolis, a la qual devia pertànyer la placa cristiana
descrita al 45, on s’acabà utilitzant la pedra mil·liar com
a tomba, quan ja no servia per a la funció originària. El
lloc cultual ha persistit en l’església de Sant Esteve.
El pont de Can Llopart és situat sobre el torrent
d’Estadella (conca del Foix), a uns 140 m.s.n.m., a
pocs metres de l’església romànica de Sant Esteve de
Castellet, a una distància del mar d’uns 10,3 km (Cebrià, Ribé i Senabre 1992, 101). Juntament amb el
mil·liari, el pont devia formar part del tram de la Via
Augusta entre la Gornal i les Masuques.
Datació: 360-363 dC.
Ermita de Sant Esteve, i al costat, Can Llopart
(Castellet i la Gornal). Foto: l’autora.
73. Mil·liari de Subirats.
Trobat el 1973 a l’església del Castell (Subirats,
Alt Penedès). Dipòsit: castell de Subirats. Mil·liari de
lumaquel·la (2,36 cm; diàm. 61-54 cm), reutilitzat
com a sarcòfag. Va ser restaurat el 1982. Alt. lletres: 7;
7,2; 7,8; 9-3,4; 5 cm.
[Imp(eratori) Caes(ari) C(aio) Messio] / [Q(uinto)
Traiano Decio] / [Invicto Pio Felici Aug(usto)] / [Dac]i[co
maximo pontifici maximo] / [trib]un[ic(ia) pot(estate)
II-III co(n)s(uli) II p(atri) p(atriae) proco(n)s(uli)] /
[et Q(uinto)] He[rennio Etrusco Messio] / [Decio N-]
obi[liss(imis) Caes(aribus)] / [Vi]a [Aug(usta)] / ------.
Bibliografia: irc i, 167 = Lostal 1992, n. 113; irc v,
Suppl., p. 27; cil ii2, 14, M3. Cf. Pallí 1985, 104, n.
12; Cebrià, Ribé i Senabre 1992, 101.
Es refereix a Herenni Etrusc, fill de l’emperador
Deci. L’estructura del text sembla aproximada a la del
mil·liari de Borriol (cil ii, 4949) i del Mas d’en Gran
(76).
Va ser recuperat als voltants del pont de Can Llopart, probablement romà (Cebrià, Ribé i Senabre
1992, 101). Forma part de la sèrie de mil·liaris de la
Via Augusta al sud del Llobregat.
Datació: 250-251 dC.
Foto i dibuix: J. Lostal.
111
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
74. Mil·liari de Tamarit.
Fragment de mil·liari, actualment encastat en una
de les parets del jardí del castell de Tamarit (Tarragona,
Tarragonès). Localitzat gràcies a les indicacions de J.
Rovira Soriano.
------?
[---]AES · DI[---]
[---]++++[----]
[Imp. C]aes(ar) Di[vi f(ilius) Augustus---] o
[Ti. C]aes(ar) Di[vi Augusti f(ilius)---].
Bibliografia: Campedelli en premsa;
M10.
cil
ii2, 14,
Datació: Es tracta d’un nou mil·liari de la propera
Via Augusta. Segons les dues restitucions possibles, del
mateix August o del seu successor, Tiberi.
Foto: J. Rovira.
75. Mil·liari de Cambrils.
Recuperat el 1803, a 1 km del poble de Cambrils
en direcció a Montbrió, a prop del Camí Reial, al mas
de Benito Bru i Gil (Cambrils, Baix Camp, jac 211).
El 1851, Villanueva afirma que aquest fragment de
mil·liari es trobava a Reus per ser col·locat a l’ermita de
la Misericòrdia (Massó 1985b), però actualment està
desaparegut (226 cm d’altura i 70 cm de diàmetre).
Es va trobar juntament amb un segon fragment, anepigràfic, considerat part d’un mil·liari diferent (Lostal
1992, n. 214).
Ti(berius) Claudi[us Drusi f(ilius)] / Caesar [Augustus] / German[icus po]n[tifex] max(imus), trib[unic(ia)
po]t[est(ate)…] / co(n)s(ul) IIII, [Imp(erator)---] / pater
[patriae] / (millia passuum) CXI[X] (sive CXI[IX]).
Bibliografia: Laborde 1806 = cil ii, 4954 = rit 935.
Cf. Massó 1985c, 117; Pallí 1985, 114; Massó 1990a,
48; Lostal 1992, n. 46 i 214 (fragment anepígraf ); hep
5, 757; cil ii2, 14, M16 i 17.
Dibuix: J. Moulinier.
Les «dues columnes mil·liars» a les quals fa referència la notícia del retrobament corresponen molt probablement a dues parts d’una mateixa peça (Massó). El
1851, Villanueva afirma que aquest fragment de mil·
liari es trobava a Reus per ser col·locat a l’ermita de la
Misericòrdia (Massó 1985c). Totes dues parts van ser
buidades amb la intenció de fer-se servir com a tombes
per als propietaris dels terrenys. Actualment no es conserva cap de les peces, però sí que coneixem la inscripció d’un dels fragments, dibuixat per J. Moulinier.
Aquest mil·liari de l’emperador Claudi es data entre
els anys 47 i 50 i es podria relacionar amb el tram de
la Via Augusta de Tarraco a Oleastrum. Segons Pallí, les
milles marcades serien 190, xifra que coincidiria amb la
distància des dels Pirineus fins al lloc on es devia ubicar
originalment, a uns 11 km al sud del mas on es va trobar. Del principat de Claudi s’han trobat dos mil·liaris
més a Catalunya: un a Sant Cugat del Vallès (Lostal
1992, n. 45) i l’altre a Guimerà (Lostal 1992, n. 47).
112
Catàleg epigràfic
76. Mil·liari del Mas d’en Gran.
Recuperat el 1855 al Mas d’en Gran, Vilafortuny
(Cambrils, Baix Camp, jac 212). Actualment desaparegut, esmicolat pel propietari, Josep Porqueras, per
fer-ne servir els trossos en una paret. Mil·liari troncopiramidal («cono truncado de alto 3 pies 8 pulgadas y
de diámetro 2 pies»).
[Imp(eratori) Caes(ari) C(aio) Messio] / [Q(uinto)
Traiano Decio Invic] / [to Pio Felici Aug(usto) Dac(ico)
max(imo) et] / [Q(uinto)] Herennio [Etrusco] /
{C(aio)} Messio D e [cio Nobi]/lissi{a}mo [C]aes(ari)
p on t (ifici) m ax (imo) / tri b (unicia) p o t(estate)
I II co(n)s(uli) I I, p(atri) p(atriae) / Proc[o](n)s(uli)
Via Aug(usta) / m(ilia) p(assuum) CLXXX.
Bibliografia: cil ii, 4953 = rit 936 = Lostal 1992, n.
114. Cf. Gibert 1900 (reed. 1988), 36; Massó 1985c,
118; Pallí 1985, 112; Massó 1990b, 49; Massó 1990c,
347-353; Jordà 1992, 67; Adserias 1998, 88-89; cil
ii2, 14, M14.
La titulatura imperial correspon al pare Deci, tot
i que el mil·liari està a nom del fill, Herenni Etrusc,
anomenat com a hereu (nobilissimus Caesar). Testimoni de l’acció restauradora de la Via Augusta per part de
l’emperador Deci.
L’any 1855 es va localitzar un mil·liari a prop de la
partida del Mas d’en Gran, en terres de Josep Porqueras. Segons Massó (1990c), aquesta partida se situaria
al nord del denominat Mas d’Olesti, sota la partida
Dibuix: cil ii.
dels Corralets, al límit dels termes municipals de Vilaseca, Salou i Cambrils. L’existència d’aquest mil·liari es
coneix per un manuscrit que va començar a escriure el
1854 el rector de Vila-seca, Salvador Babot, i que actualment es conserva a l’Arxiu Parroquial de Vila-seca,
publicat per Jordà (1992): «En la Parra. de Vilafortuny
cerca del Mas den Gran en tierras de José Porqueras de
Vilaseca», i que l’autor descriu com un «cono truncado
de alto 3 pies 8 pulgadas. diametro 2 pies. escrito en
las ¾ partes de su circunfª. La linea supor. La mitad
solo se ven la mitad de las letras». Salvador Babot va
informar de la troballa Bonaventura Hernández Sanahuja, el qual, com a «Inspector de Antigüedades»,
va elaborar un informe que va ser publicat en format
reduït al Diario de Tarragona. Segons el manuscrit de
Babot, el mil·liari fou trencat per fer-lo servir de reble
per construir marges.
Datació: Es tracta d’un mil·liari d’època de l’emperador Deci (249-251 dC).
113
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
77. Mil·liari del Morell.
El Morell (Tarragonès, jac 31). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv. 37246).
Mil·liari de pedra sorrenca (1,71 x 0,53 m diàm.). El
mil·liari, trencat en diversos fragments, va ser restaurat
per poder recuperar la seva forma cilíndrica original.
La inscripció ha conservat 13 línies (segurament n’hi
devia haver alguna més al final) amb una longitud mitjana de 0,89 m. Les lletres, realitzades en capital quadrada, oscil·len entre els 8 i 10 cm d’alt i són típiques
del segle iii (segons Montón). Hederae distinguentes.
Alt. lletres: 8-10 cm.
Imp[(eratori) Caes(ari)] P(ublio) · Lici/nio [·] Valeriano [·] Pio / Filici [·] Invicto [·] Aug(usto) / pontifici [·]
max(imo) · tri-/bunicia [·] {p}potes{t}ta/[te] co(n)s(uli)
[II p(atri) p(atriae) / pr]oco(n)s(uli) / [I]mp(eratori)[·]
Cae[s(ari) · P(ublio) · Licinio] / Valerio[· Gallieno] / [P]
io [·] Filic[i · Invicto] / Aug(usto) · pon[tifici · max(imo)]
/ tr(ibunicia) {p}otes{t}ta-]/te co(n)s(uli)[ p(atri) p(atriae)
proco(n)/s(uli)] / P · P[ · ++[---] / ------.
Bibliografia: Montón 1976-77, 45-47; Rovira et al.
1984, 121; Massó 1987, 49; ipac 1990; Lostal 1992,
127; Solana i Hernández 2002, 176; cil ii2, 14, G18.
Els articles de referència no especifiquen el lloc
exacte de la troballa, però se sap per notícies orals
que va ser en obres que s’efectuaven en la indústria
El Paular, ara Repsol Química, en terme del Morell,
per lògica, pel lloc on passa la via romana cap a Ilerda.
L’hem situat, doncs, entre la via del tren (on hi ha la
partió de terme amb la Pobla de Mafumet) i la riera
de la Selva.
Aquest mil·liari documenta una reparació de la via
romana de Tarraco a Ilerda, a l’altura del Morell, en
època de Valerià i Gal·liè. El fet que no aparegui el
títol de Germanico Maximo, que els dos emperadors
van rebre l’any 256, en derrotar les tribus germàniques de la vall del Po, podria indicar una cronologia
entre el 253 i 256 (Lostal). Segons Solana (2002), es
data el 254.
Datació: 253-256 dC.
Foto i dibuix: J. Lostal.
Foto: F. J. Montón / rsat.
114
Catàleg epigràfic
– Anepígrafs
78. Mil·liaris de les Gunyoles.
Dos mil·liaris recuperats a les Gunyoles (Avinyonet
del Penedès, Alt Penedès). El primer, de Can Ràfols, és
un fragment de mil·liari de gres (203 circ. x 144-110
cm). El segon mil·liari anepígraf va ser recuperat a Can
Mestres (Cebrià, Ribé i Senabre 1992, 101). Dipòsit:
al costat de la torre de les Gunyoles, in situ, reutilitzats
com a pilastres d’un porxo.
Bibliografia: irc i, 166 = Lostal 1992, n. 208 = cil
ii2, 14, M4. Cf. Giró 1971; Cebrià, Ribé i Senabre
1992, 101; irc v, Suppl., 27; Huélamo 2004, 20 (n.
133 i 134).
Segons Lostal, van ser moguts del seu emplaçament
originari. Tots dos devien pertànyer a la Via Augusta,
en el tram entre Ad Fines i Antistiana.
Foto: irc.
79. Mil·liari del Camí de la França.
Camí de la França, a 2 km al sud del Vendrell (el
Vendrell, Baix Penedès). Dipòsit: plaça de l’11 de Setembre, la Bisbal del Penedès. Mil·liari de calcària ocre
amb columna i base (222 cm total (159 + 63 base). A
causa de l’estat de la superfície, no es pot saber si fou
inscrit o si es tracta realment d’un mil·liari anepígraf.
cil
Bibliografia: Pallí 1985, n. 14; Lostal 1992, n. 209;
ii2, 14, M8.
És de la Via Augusta, a prop de la mansio Palfuriana.
Foto: l’autora.
115
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
80. Mil·liari del Francàs.
A la finca El Francàs, propietat de Joan Álvarez, el
descobridor (Sant Vicenç de Calders - el Vendrell, Baix
Penedès). Dipòsit: en una cruïlla enjardinada a la sortida de la carretera Barcelona-València, en direcció sud.
Mil·liari de roca arenisca carbonatada ocre ataronjat de
gra gruixut (213 x 62 cm diàm.).
Va ser trencat per la meitat en unes obres dels anys
setanta i retirat del seu lloc original per encàrrec dels
Srs. Jaume Ruart, Albert Jané i d’altres. A conseqüència d’això va ser restaurat i col·locat en una cruïlla del
Vendrell. En origen la pedra devia ser cilíndrica, amb
0,60 m de diàmetre, com és propi dels mil·liaris romans. En època cristiana va ser rebaixada i convertida
en rectangular, i devia perdre la inscripció que devia
dur. Fa 1,85 m d’alçada (columna: 1,40 m; base: 0,40
m), i l’amplada de les cares fa entre 0,37 i 0,40 cm.
La columna és quadrangular, rematada en piràmide,
amb base circular. A les quatre cares presenta dotze
creus gravades entre la meitat i la part superior de la
columna.
Dibuix: P. Giró.
Bibliografia: Giró 1968; Pallí 1985, 107; ipac, Baix
Penedès; Lostal 1992, n. 210; Pallarès i Aymamí 1997,
51-52; cil ii2, 14, M9.
Mil·liari cristianitzat, ja que presenta dotze creus
gravades. Aquest ritu de cristianització contra el costum medieval d’adorar aquest tipus de monuments es
testimonia també a la Bretanya (Lostal).
81. Mil·liari del Trull.
Al restaurant El Trull, a 1 km al sud de la Torre dels
Escipions (Tarragona, Tarragonès). Recuperat en un
marge de pedra seca que hi havia al cantó del recinte
del mateix establiment. Dipòsit: a l’entrada del jardí
que condueix a l’antic trull on ara es troba el restaurant. Mil·liari amb columna i base de calcària blanca i
gra fi, molt erosionat, partit pel mig i restaurat (2,40 x
60-80 cm diàm.).
Bibliografia: Mayer i Rodà 1985, 177; Lostal 1992,
n. 211; cil ii2, 14, M11.
Aquest mil·liari es trobava entre les mansiones Palfuriana i Tarraco (Lostal).
Foto: l’autora.
116
Catàleg epigràfic
82. Mil·liari de la Pineda.
«Dins lo terme de Salou prop Nostra Senyora de la
Pineda» (Vila-seca, Tarragonès, jac 155). Actualment
desapareguda.
cil
Bibliografia: Pallí 1985, 110; Lostal 1992, n. 212;
ii2, 14, M13.
83. Mil·liari de la Feixa del Cintet.
A la Feixa del Cintet, a Castellet i la Gornal, segons
l’ipac, però en una relació de llocs del municipi del
Vendrell afectats pel pas de la línia d’alta velocitat publicat al boe (núm. 208, del 31/08/1999) apareix citat
juntament amb altres indrets, com Can Cassanyes, la
ubicació dels quals es correspon amb les coordenades
donades per Mauri.
cil
Citat en una carta de Pons d’Icart a Antoni Agustí
del 12 de març de 1576: «Una columna he trobada
scrita la qual està fincada dreta en una garriga y en dins
lo terme de Salou prop Nostra Senyora de la Pineda»
(Pallí).
Situat prop de l’antic camí ral de Vilafranca a Valls,
en una vinya, es verifica l’existència del cilindre de
pedra rebuidat, que presenta diverses marques epigràfiques en la cara exterior, i que podria correspondre
a una columna reutilitzada o potser a algun tipus de
límit rural.
Bibliografia: ipac; Mauri 2006 (annex 16, n. 1651);
ii2, 14, M7.
viii. Inscripcions de Tarraco trobades al territori
– Traslladades en època antiga
84. Fragments recuperats al suburbi.
A. Fragment del camí Vell de Salou.
Camí Vell de Salou, 4 (eixample 23, polígon industrial del Francolí, Tarragona, Tarragonès, jac 117).
Fragment d’una placa de marbre blanc (Luni?) (13 x
16 x 4 cm), reutilitzada com a material de construcció
en un dels murs del jaciment. Alt. lletres: ca. 5,5 cm.
Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona
(Polígon. Núm. inv. TEF-23-97-103-1).
[---]A+[---] / [---]BR · IV[---] / [---]DCC+[---]/
------.
Bibliografia: Adserias, Garcia i Teixell 2001, 213247; cil ii2, 14, 2233.
La forma arrodonida del fragment donada pels talls
del contorn fa pensar en una primera reutilització com
a tapadora (d’àmfora o gerra; cf. Mayer 2008, 237,
per a un paral·lel en marbre), normalment fetes de ceràmica, i en un segon moment, com a part de material
de construcció.
El tipus de lletra i la grandària fan suposar un text
molt acurat, la funció del qual no es pot saber. De
Foto: Codex / arxiu rsat.
117
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
l’única seqüència conservada a la línia 2 es pot proposar que es tracta d’un cursus honorum.
L’escassa informació aportada per la inscripció no
en permet establir una procedència clara, tot i que és
possible intuir que el seu contingut fos un cursus honorum d’un personatge de rang. De totes maneres, les
seves característiques com a element moble fan molt
probable un origen urbà.
B. Fragment de l’Arrabassada.
Trobada el mes de gener del 1823 per uns pescadors a la platja de l’Arrabassada (Tarragona, Tarragonès): «…junto al arenal ó playa de la Rabazada» (Posada). Placa de marbre (ca. 9 x 9 x 2,3 cm). Actualment
desapareguda.
------? / [Ti(berio) Caesar]e · Augusto [pontif(ice)
max(imo) co(n)s(ule) III imp(eratore) VIII tribunic(ia)
potest(ate) XXV] / Ser(vio) Cornelio [Cethego L(ucio)
Visellio Varrone co(n)s(ulibus)] / [II]X Ìdus Febr(uarias)
S[---] / [---?] C(aius) Iulius [---] / -------?
Dibuix: Codex / arxiu rsat.
Traducció: «… Essent Tiberi Cèsar August pontífex
màxim, cònsol per tercera vegada, emperador per la
vuitena, amb potestat tribunícia per vint-i-cinquena
vegada, i cònsols Servi Corneli Cetegus i Luci Visel·li
Varró, el vuitè dia abans dels idus de Febrer, (…), Gai
Juli…»
Bibliografia: cil ii, 4095 = rit 475 = cil ii2, 14,
2302; cf. Posada 1832, 23.
El fragment de text conservat conté les restes d’una
datació consular que, segons G. Alföldy (cil ii2), correspon al 6 de febrer de l’any 24, l’onzè any de govern
de l’emperador Tiberi. La llargària original de la placa
devia ser d’uns 50 cm, per la qual cosa és possible pensar que es tractés d’una placa d’epistili amb la dedicació a una divinitat, el nom de la qual es devia trobar
més amunt, com indica una resta de lletra s, corresponent, per exemple, a S[ilvano ---], o també l’edifici en
qüestió, com s[acrarium --- fecit] («Res tamen in dubio
manet»).
La recuperació d’aquest petit fragment a la platja
de l’Arrabassada fa pensar que es trobava desplaçat del
seu àmbit originari, molt probablement a les proximi-
118
Dibuix: Posada, ms. (cortesia de G. Alföldy).
tats del centre urbà. Cal tenir en compte el fet que sota
Tiberi es va dedicar per primera vegada a Occident un
temple per honorar August com a déu (Tac., Ann., i,
78), i aquest petit fragment d’epistili datat en època
tiberiana fa palesa una activitat edilícia a la ciutat en
coincidència amb aquest important esdeveniment.
Datació: 6 de febrer de l’any 24 dC (segons les restitucions d’Alföldy).
Catàleg epigràfic
85. Fragment d’opus sectile de la Llosa.
Recuperat el 1992 durant les intervencions a la
vil·la romana de la Llosa (Cambrils, Baix Camp, jac
203). Dipòsit: Museu de Cambrils (mnat, núm. inv.
cll-92-1303).
------? / [---]+[---] / [---] · +[---] / ------?
L. 2: e o f
Bibliografia: cil ii2, 14, 2249.
Fragment d’inscripció del segle i o ii dC, reutilitzada com a peça d’un paviment d’opus sectile. Probablement la inscripció es trobava a Tàrraco, on, un
cop finalitzada la seva funció originària, va ser tallada
i adaptada en un taller especialitzat en aquest tipus de
decoracions, per després ser incorporada a un dels paviments de la vil·la de la Llosa.
Foto: l’autora.
86. Inscripció votiva de Reus.
Bloc paral·lelepípede de pedra calcària (90 x 70 x
55 cm), nucli d’un pedestal votiu, amb forts senyals
d’una reutilització posterior que afecten gran part del
camp epigràfic. Va aparèixer incrustat el 1945 en una
casa al núm. 15 del carrer de Montserrat de Reus (Baix
Camp, jac 81), avui desaparegut a causa de l’enderroc
de la casa el 1986. Se’n conserva una còpia de guix al
Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
[Be]ll[onae](?) / Sac[r]um / pr[o sal]ute / ------.
[·]LL[··]IO, rit
Bibliografia: rit 913 = cil ii2, 14, 2259. Cf. Vilaseca 1953, 84-85; Vilaseca 1956, 20; Massó i Ramón
1984a, 7; Massó 2003a, 75-76.
L’any 1945 es va localitzar una inscripció al número 15 del carrer de Montserrat, actualment dins del
centre comercial i residencial del Pallol. Quan es va
descobrir, formava part d’un pilar dels baixos de l’edifici i va poder ser estudiada per Lluïsa Vilaseca. Se’n va
fer una còpia mitjançant un buidat directe de guix, reproducció que va estar exposada durant molt de temps
al Museu de Reus, i l’original es va quedar al seu lloc,
fins que el 1986 va desaparèixer com a conseqüència
d’uns treballs d’enderrocament.
La primera editora, Ll. Vilaseca, relacionà aquesta
troballa amb el descobriment d’un sarcòfag monolític llis (conservat al Museu de Reus), al carrer Bisbe
Grau, actualment anomenat de la Presó, i va plantejar
que hagués format part d’una necròpolis d’una antiga
Foto: arxiu immr.
vil·la romana. Ara bé, les fórmules emprades, sacrum i
pro salute, indiquen que es tracta d’una inscripció votiva, fet que fa pensar en una relació amb un àmbit de
culte. La nova proposta de G. Alföldy llegeix el nom
de la deessa de la guerra Bellona.
Les circumstàncies del seu retrobament, en estat de
segona reutilització, després d’haver estat fet servir com
119
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
a contrapès (cf. Massó), fan que el seu emplaçament
originari sigui desconegut. A més, la grandària del pedestal votiu, la qualitat de la paleografia que es pot entreveure a les poques lletres conservades i el fet que la
fórmula pro salute normalment vagi relacionada amb
una dedicació de tipus imperial posen en dubte el seu
origen a la zona de Reus, ja que aquest tipus d’inscripció
és més adient per a un ambient urbà, com un temple o
un espai dedicat al culte imperial. Per això és probable
pensar que aquest pedestal provingui de Tarraco.
– Traslladades en època moderna
87. Pedestal de Seiedius (?) Achilleus.
Al castell de Masricard (la Canonja, Tarragonès,
jac 123). Dipòsit: murada a l’angle del carrer principal
de la Canonja. Pedestal de calcària grisa (140 x 74 x 62
cm). Alt. lletres: 7-6 cm. Les lletres centrals de la línia
1 (edi) estan més separades del que és habitual.
Seiedio / Achilleo.
Bibliografia: rit 912 = cil ii, 4446 = cil ii2, 14,
2239; Sánchez Real 1956, 53-54, làm. ii; Massó 1992;
hep 5, 770.
No es coneix des de quan aquesta inscripció i les
dedicades a Charis i Aphrodita (88 i 89) es trobaven
murades a la paret del castell de Masricard, però el cert
és que ja estaven documentades al segle xvi (cil). De
totes maneres, no es pot saber si els pedestals podrien haver estat recuperats en la necròpolis de la ciutat, atesa la proximitat de la Canonja al centre urbà,
o si aquestes haurien decorat un monument col·locat
a prop de la Via Augusta, per la qual cosa queda en
dubte un possible origen a Tarraco.
Foto: l’autora.
88. Pedestal perdut de Sempronia Charis.
Castell de Masricard (s. xix) (la Canonja, Tarragonès). Desapareguda.
Semproniae / Charidi.
Bibliografia: rit 911 = cil ii, 4447 =
2240.
Per al comentari, cf. 87.
120
cil
ii2, 14,
Dibuix: ms. Agileius, fol. 11 (cortesia de G. Alföldy).
Catàleg epigràfic
89. Ara funerària d’Aphrodita.
Es trobava des del s. xvi al castell de Masricard (la
Canonja, Tarragonès, jac 123). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv. 785). Ara
funerària de calcària (llisós) amb tympanon i dos acroteris (81 x 47 x 42 cm). Alt. lletres: 6-8 cm.
(h) D(is) (h) M(anibus) (h) / Aphroditê / Vâria
Iucun/da · have.
Bibliografia: rit 910 = cil ii, 4445 i 6074 = cil ii2,
14, 2238; Massó 1992, 171; Massó 1999, 16.
La falta de dades sobre el context de la seva recuperació no permet realitzar cap adscripció segura a cap
vil·la ni àrea de necròpolis de la zona, i com en els casos dels altars dels altres lliberts localitzats al castell de
Masricard, Achilleus i Charis, no en podem descartar
una procedència urbana.
Foto: mnat / G. Jové.
90. Pedestal de L. Caecilius Caecilianus.
Pedestal conegut des del segle xvi al castell de Vilafortuny. Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus (núm. inv. immr 3115), temporalment
cedit al Museu d’Història de Cambrils (núm. inv.
mhc1869).
L(ucio) Caecilio / L(uci) f(ilio) Quirin(a) / Caeciliano / duoviro ter / flamini divor(um) / et Augustorum /
provinciae Hispan(iae) / citerioris / Q(uintus) Caecilius /
Campanus / patri optumo.
Bibliografia:
1990d, 53.
rit
262 =
cil
ii, 4199. Cf. Massó
Les notícies més antigues, recollides a cil ii, situen
tant aquest pedestal com el següent, dedicat a C. Aufidius Victorinus, a Tarragona. Només en un segon moment es documenten al castell de Vilafortuny, on van
arribar com a element decoratiu de la façana, seguint
un costum molt habitual a l’època (cf. les inscripcions
del castell de Masricard, jac 123, o a la Torre Vella de
Salou, 93).
Foto: l’autora.
121
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
91. Pedestal de C. Aufidius Victorinus.
Pedestal conegut al carrer Major de Tarragona i,
com l’anterior, traslladat posteriorment, al segle xvi,
a Vilafortuny (cf. 90). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus (núm. inv. immr 3114),
temporalment cedit al Museu d’Història de Cambrils
(núm. inv. mhc1873).
C(aio) Aufidio / Victorino / Fabia Lyde / amico simpli/cissimo et / incomparabili.
Bibliografia:
1990d, 54.
rit
453 =
cil
ii, 4448. Cf. Massó
Cf. comentari de 90.
Foto: l’autora.
92. Ara de Valerius Rufus.
Al Mas d’en Pons (polígon industrial Entrevies,
Tarragona, Tarragonès, jac 129). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (núm. inv. 775). Ara
de calcària grisa (llisós) amb frontó i pulvini, en els
quals es troben les sigles dm a cada banda (75 x 43 x
37 cm). Alt. lletres: 3-2,5 cm.
D(is) M(anibus) / Val(erio) · Rufo · mil(iti) /
frum(entario) · leg(ionis) · VII · g/em(inae) · qui · vixit
· / a‘nn’(os) · XXXV · di/es VIII Po‘mp’eia / Bassilla con-/
iux cum quo / vixit a‘nn’(os) · V / mens(es) · II · b(ene) ·
m(erenti) · f(ecit).
Bibliografia: rit 903 = cil ii, 4170 i p. 972 = cil
ii2, 14, 2235. Cf. Le Roux 1982, 238, n. 233; Gamer 1989, 275, n. T 60; Massó 1992; Haensch 1997,
481; Palao 2000, 119, n. 28; Alföldy 2006, 477; Palao
2006, 146.
«(…) a la torre de m(isse) lois pons deycart terme
de la pineda», cita feta pel mateix L. Pons d’Icart referint-se a la ubicació de la inscripció que, en el segle
xvi, es trobava al Mas d’en Pons, de la seva propietat.
Aquesta inscripció va ser traslladada, primer, a l’església de Masricard i, l’any 1877, al Museu Nacional Arqueològic de Tarragona.
Tractant-se d’una peça que pertanyia a la col·lecció
particular de Lluís Pons d’Icart, és incert que el lloc de
retrobament de la inscripció fos el mateix Mas d’en
122
Foto: mnat / R. Cornadó.
Pons, mentre que possiblement cal pensar més aviat en
un origen a la ciutat de Tarraco.
Catàleg epigràfic
93. Inscripció de C. Vibius Latro.
A la Torre Vella de Salou, després al carrer Arquebisbe Pere de Cardona, s/n (Salou, Tarragonès) i actualment al Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca,
de Reus. Pedestal d’estàtua de calcària grisa (87 x 60 x
54,5 cm) amb restes d’encaixos per a l’estàtua. Camp
epigràfic amb motllura. Alt. lletres: 5,5-2,5 cm.
C(aio) · Vibio · C(ai) · f(ilio) · / Gal(eria tribu) · Latroni / q(uaestori) · IIvir(o) item / IIvir(o) ·
quinq(uennali) · / col(oniae) · Tarrac(onensium) · /
flam(ini) · p(rovinciae) · H(ispaniae) · c(iterioris) ex · /
testament(o) · Fulviae / Celerae · heredes / Fulvius · Musaeus / · Fulvius · Moschus.
Bibliografia: rit 312 =
4253. Cf. Massó 1990e.
cil
ii2, 14, 1172 =
cil
ii,
Massó ha publicat la referència del manuscrit de
Pons d’Icart on es documenta la seva presència a Tarragona al segle xvi (al c/ de la Destral, 8-10), per la qual
cosa cal descartar la seva pertinença a un monument
funerari relacionat amb la Via Augusta al seu pas per
Salou (proposat al seu temps per Adserias 1998).
El seu trasllat a la Torre Vella probablement va ser
amb intenció decorativa, ja que la incorporació d’elements arqueològics, com estàtues i inscripcions, donaven prestigi a les edificacions (cf. les inscripcions del
castell de Masricard, 87-89, o les del castell de Vilafortuny, 90 i 91).
Foto: arxiu immr.
94. Inscripció de Constantí.
A la part del darrere d’un escut de Tarragona del
segle xvi. El bloc de marbre on es trobava la inscripció
va ser utilitzat per esculpir-hi un escut. Es troba en
propietat del Sr. J. M. Ferré Cillanueva a Constantí, al
carrer Major, núm. 55 (Cal Bruned).
------? / [---]LTIN[---] / [---]T++O[---] / [---? fier]i iu[ssit].
Bibliografia: Sánchez Real 1949, 51 =
2286. Cf. Massó 2002a.
cil
ii2, 14,
Foto: arxiu rsat.
El taller que va fer l’escut es trobava a la ciutat, on
va recuperar el bloc de marbre inscrit que va reutilitzar
per la seva cara no inscrita. Posteriorment l’escut va ser
traslladat a Constantí, on actualment encara es troba.
123
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
ix. Inscripcions postclàssiques i descartades
95. Fragment d’Alcover.
Al Museu d’Alcover (Alt Camp). Fragment de làpida de pedra calcària (pedra d’Alcover). Les lletres presenten irregularitats respecte al mòdul clàssic, perceptible de manera òbvia a la b. Dipòsit: Museu d’Alcover.
Núm. inv. 15866.
[------] / [---]ls+ / [---]mbr[-] / ------?
Fragment de placa pavimental amb dues línies de
text, probablement una làpida sepulcral pertanyent a
una església. En la segona línia es troba la seqüència
-mbr-, potser corresponent a un nom de mes tant en
català com en castellà, idioma més probable per a un
epitafi d’època moderna.
La paleografia confirma una datació en els segles
xvii i xviii (cf. infra).
Foto: M. Prevosti.
96. Fragment de Mont-roig del Camp.
Recuperada a l’ermita de Nostra Senyora de la Roca
(Mont-roig del Camp, Baix Camp). Fragment de làpida de pedra calcària (pedra d’Alcover). Presenta restes
d’una motllura senzilla a la part superior del camp epigràfic. El text està repassat amb grafit modern (llapis).
Paleografia moderna, especialment notable a les e (de
traç central curt) i a les s (de tall oblic). Alt. lletres: 3,7
cm. Interlineació: 2; 1,7; 2 cm. Dipòsit: Ajuntament
de Mont-roig del Camp.
[---]de Isidr[---] / [---]+s +de[---] / [---]nis t[---] /
[---]nt [---] / [---]+[---] / ------?
L. 1: Iside (Vilardell i Romero); l. 2: S IDE (Vilardell i Romero); l. 3: IS T (Vilardell i Romero); l. 4:
[ded]it, [donav]it (Vilardell i Romero).
Bibliografia: Vilardell i Romero 1978, 75-80; Tarradell 1979; Massó 1983, 14-16; cil ii2, 14, F52.
La paleografia, especialment les e de traç central
curt i les s obliqües, permet datar la inscripció en època moderna (segles xvi-xvii), probablement d’una làpida sepulcral de paviment de l’església on a la primera
línia es faria referència al nom Isidre. Això fa descartar
la seva datació en època antiga.
124
Foto: J. M. Puche.
Catàleg epigràfic
97. «Mil·liari» del Mas del Bisbe (Mas Calbó).
Descobert als anys cinquanta pel Dr. Vilaseca i
Schulten en un lloc no determinat del camí del Mas
del Bisbe a l’altura del mas (Cambrils, Baix Camp,
jac 202). Aquest camí correspon a una antiga via romana (Massó 1990b). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus (polígon Agro-Reus, núm.
inv. 3116). Bloc cilíndric de calcària blanca groguenca
(soldó) (125 x 60 cm diàm.).
Bibliografia: Vilaseca 1953a; Schulten 1953; Massó
1990b, 49; Lostal 1992, n. 213; cil ii2, 14, M15.
El punt de retrobament queda reflectit en un dibuix manuscrit del mateix S. Vilaseca, on detalla el
recorregut del camí i deixa indicades altres troballes
arqueològiques (ms. arxiu immr, cortesia de J. Massó).
La semblança a cop d’ull amb una columna mil·liària
va fer que fos així com va aparèixer publicada la notícia la primera vegada (Vilaseca, Schulten). De totes
maneres, el soldó no va ser utilitzat habitualment com
a material per a inscripcions (cf. Gutiérrez 2009b, 2122), cosa que fa més probable que es tracti d’un fust
de columna d’època indeterminada que no pas d’un
mil·liari anepígraf.
Foto: Francesc Fernández / immr.
Foto: Francesc Fernández / immr.
125
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
x. Instrumentum
– Grafits de propietat
98. Grafit de [Pa]ntheus.
A l’abocador del «Depósito Castel A y B. Estrato
iii y iv. 1973» (els Munts, Altafulla). En la part superior externa del fons, a l’exterior del peu, d’una vaixella
de terra sigil·lada hispànica amb decoració geomètrica
(Drag. 37?). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de
Tarragona (EM-73-6).
[Pa]ntheu.s.
[]nthifvs ? (Tarrats, cil).
Bibliografia: cil ii2, 14, 2325.
La seqüència final -ntheus pot correspondre a diversos noms grecs, entre els quals Pantheus, Antheus o
Euanthus (present a Tarraco amb la variant Euvanthes,
rit 183). Sobre la presència de la forma en nominatiu,
cf. infra 102 i 104.
Bibliografia: Tarrats 2003, 332, nr. 121 =
14, 2302.
cil
Foto: mnat / R. Cornadó.
ii2,
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
99. Grafit d’Eupron.
A l’abocador del «Depósito Castel. F. E-iv. 20-574» (els Munts, Altafulla). En la part superior externa
de la paret d’una vaixella de terra sigil·lada hispànica
amb decoració figurada (Drag. 27/37). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (EM-74-22).
Eupron[i]
iivpron[] (Tarrats); Eupron[i] (cil).
Bibliografia: cil ii2, 14, 2326.
Destaca la lletra e feta amb trets cursius i l’absència
de la h de la transliteració de la grafia grega (ph), que
se simplifica en l’oclusiva corresponent, també present
en altres noms grecs presents als grafits dels Munts (cf.
107). El nom grec Eup(h)ron està ben documentat a
Barcelona, on es coneix el sevir augustal L. Pedanius
Euphron (irc iv, 107 i 108 = ils 5486).
126
Foto: mnat / R. Cornadó.
Bibliografia: Tarrats 2003, 328, nr. 104 =
667 = cil ii2, 14, 2300.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
hep
13,
Catàleg epigràfic
100. Grafit de Fortunatus (?).
A l’abocador del «Depósito Castel. Estrato iv» (els
Munts, Altafulla). En la part baixa de la cara externa
de la paret d’una vaixella de terra sigil·lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de
Tarragona (EM-74-50).
Fortunate
fortvnata ? (Tarrats, cil).
Bibliografia: Tarrats 2003, 328, nr. 96 =
665 = cil ii2, 14, 2327.
hep
13,
Foto: mnat / R. Cornadó.
L’última lletra ofereix una certa dificultat d’interpretació, ja que són presents altres trets horitzontals
però que probablement són secundaris. Es pot descartar la lectura d’una a per la diferència paleogràfica respecte a la vocal immediatament anterior, mentre que
una e cursiva de traços paral·lels, coherent amb la f
inicial també de traços cursius, deixa oberta la possibilitat que es pugui tractar d’un vocatiu, bé del nom
propi Fortunatus, bé de l’exclamació invocant la fortuna del propietari («Oh, tu, afortunat!»).
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
101. Grafits de Fur.
En un abocador de la vil·la romana dels Antigons
(Reus, Baix Camp, jac 66). Grafits post cocturam en una
vaixella de terra sigil·lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit:
Museu d’Arquelogia Salvador Vilaseca, de Reus.
a) Fur (palma)
b) Fur
c) Fu[r]
Bibliografia: cil ii, 14, 2264; Gorostidi en premsa b.
El grafit a) està complet, com indica la presència
de la palma, mentre que el b) i el c) s’associen a aquest
nom gràcies a la semblança paleogràfica de la f inicial i
el ductus de la r. Per tant, els tres exemplars contenien
a
c
b
Fotos: l’autora.
127
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
la lectura Fur, la qual seria possible reconstruir segons
la forma en genitiu del gentilici Furius, (Fur(i)), tot i
que és del tot inusual com a nom propi (cf. Abascal
1994, 375), com Furus, malgrat ser igualment molt
poc habitual com a cognomen (només un cas al repertori de Solin i Salomies 1988, 336; cil v, 2481). Més
probablement podria al·ludir al substantiu fur, «lla-
dre», de l’expressió cave fur o pone fur, «deixa-ho, lladre», documentada en alguns grafits a Roma, Pompeia
o a Hispània a la ciutat de Segobriga (cil xv, 6899; cil
x, 8067, 06; ae 2002, 871; Abascal i Cebrián 2007,
151, nr. 133). En aquest cas podria haver-se trobat
l’expressió cave o pone a l’altre costat del vas.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
102. Grafit d’Heraclida.
Del Camp de Tarragona. Recuperada pel Sr. Emili
Boada durant unes intervencions arqueològiques amateurs realitzades en un jaciment situat a la partida de
Mas Vell, a prop del barranc dels Garidells, al terme
de Vallmoll, als anys vuitanta. Dipòsit: Barcelona, col·
lecció privada (propietat del Sr. Emili Boada). Grafit en una vaixella de terra sigil·lada itàlica (aretina)
(Drag. 17B = Goudineau, 36). Grafit post cocturam a
la base del peu de la pàtera. Paleografia cursiva (e amb
dos trets paral·lels, a amb traç central oblic).
Heraclida / habet / cati‘num’ / et neminem / [h]o[c d]
at / [---]+aes / gratis non rogat.
Foto: l’autora.
128
L. 3: nexe en les lletres nvm; l. 5: [d]o[n]at, Mundó; [h]o[c d]at, irc; l. 6: [si quis s]atis, Mundó; [et ab]
ali(i)s, irc; [---]+aes, on queden restes d’un astil oblic
a la primera lletra, potser d’una v o millor d’una n.
En aquest cas, la seqüència [---]naes podria identificar
un nom femení, com Danaes, Antigonaes, Helenaes, per
només fer referència a noms clarament d’origen grec,
com Heraclida.
Bibliografia: irc v, 14 = hep 12, 382 = ae 2002, 870
= cil ii2, 14, 2296. Cf. Mundó 1998, 13-14.
Traducció: «Heràclida té aquest got i a ningú li dóna
ni el demana a [nom de dona?] gratuïtament.»
Catàleg epigràfic
Aquest fragment de ceràmica recull un dels textos
sobre instrumentum més llargs conservats al territori de
l’antiga Tarraco. El contingut correspon al tema de la
propietat, ja que el tal Heraclida reclama com a propi
el catinum, és a dir, el vas objecte, així com són coneguts altres noms, com panna o lagona referits també
a vasos o contenidors (cf. Feugère 2004, 60). El nom
propi Heraclida està documentat a Tarraco (rit 528,
658), mentre que el terme catinus és l’utilitzat per referir-se a un vas de fons pla, tal com és el cas. Aquest
terme apareix, per exemple, a la sèrie de grafits de La
Graufesenque, on es troba repetidament documentat
(cf. Marichal 1988). Des d’un punt de vista lingüístic,
destaca l’ús del doble acusatiu, de persona (neminem) i
objecte (hoc), amb el verb dat.
A les línies 5 i 6 hi ha una llacuna que ha fet perdre part del text. La solució proposada pels editors de
les irc és molt versemblant per a la línia 5, però una
lectura amb llum rasant de la 6 permet reconèixer la
seqüència +aes, que pot correspondre a una forma
híbrida de genitiu femení a la grega ben documentada epigràficament i que podria correspondre al nom
d’una dona. En aquest cas, potser correspondria a la
persona de qui el tal Heràclida hauria aconseguit el got
mitjançant un pagament previ.
Datació: Inicis del s. i dC (Tiberi).
103. Grafit de Locuples.
Trobat el 1990-1993, durant les excavacions a la
vil·la de Darró, dirigides per A. López Mullor (Vilanova i la Geltrú, Garraf ). Dipòsit: Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú. Grafit post cocturam en
una vaixella de terra sigil·lada hispànica (forma indeterminada).
[Lo]c‘up’les
vp en nexe.
Dibuix: López Mullor, Fierro i Caixal.
Bibliografia: irc v, 28 = hep 12, 84 = cil ii2, 14,
2354. Cf. López Mullor, Fierro i Caixal 1997, n. 10,
p. 62 i làm. ii, 2, p. 72.
El fragment va aparèixer en un context antic (del
s. iv dC). El nom és del tot desconegut a la Península (cf. Abascal 1994). Els editors d’hep proposen
que pugui fer referència a un joc de paraules, ja que
locuples vol dir «ric, acomodat». En aquest sentit, cf.
l’opció proposada també per als grafits amb el text fur
interpretat com a «lladre» (101), o fortunate, com a
«afortunat» (100).
Datació: ii-iii dC.
129
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
104. Grafit de Minicius.
A la vil·la romana del Vilar (Valls, Alt Camp), durant les excavacions dirigides per M. Adserias i E. Ramón (Adserias i Ramón 2004; 2008), els anys 2001 i
2002. Museu de Valls (Secció Arqueològica, responsable: M. Ester Fabra). Grafit post cocturam en una
vaixella de terra sigil·lada sud-gàl·lica (Drag. 27). Una
línia de text en la part externa inferior del cos. Queden
restes de la paraula inicial. e cursives. Alt. lletres: ca.
0,7 cm.
E.+[---]+us est Parissius Minicius.
Bibliografia: cil ii2, 14, 2298.
Foto: l’autora.
130
Aquest és, juntament amb el grafit d’Heraclida
(102), el text més llarg conservat sobre un vas de ceràmica. Conté una frase, malauradament incompleta,
on destaca el nom personal Minicius, gentilici d’altra
banda bastant conegut al territori, on la gens Minicia
està sobradament documentada (cf. Andreu, Curulla i
Otiña 2006). L’inici s’ha conservat, però en estat fragmentari, ja que només queda la primera lletra, una e
cursiva, seguida de la resta d’una segona lletra inidentificable. Després de la llacuna, sembla reconèixer-se el
final d’una paraula en nominatiu seguida del verb est.
A partir d’aquí la lectura és clara, tot i que la forma del
nom Parissius sigui desconeguda, potser format a partir del personatge mitològic Paris o bé una llatinització
d’un nom grec tipus Cyparissos.
Datació: 20-40 dC.
Catàleg epigràfic
105. Grafit de Nenisius (?).
A les excavacions a la vil·la romana de la Llosa
(Cambrils, Baix Camp, jac 203). Grafit post cocturam
sota la base d’una vaixella de terra sigil·lada hispànica
(forma indeterminada). Dipòsit. Magatzems de l’empresa Codex (núm. inv. CLL-07-6802-1).
NENISI
Bibliografia: Roig et al. 2008; cil ii, 14, 2250.
La lectura és clara, però la seqüència resultant resulta estranya, ja que no es coneix cap forma llatina
del tipus Nenisius. Tot i ser també molt poc freqüent,
es podria tractar d’una forma Nemisius, variant del
nom propi Nemesius (Solin 1984, 432) documentat a
Roma i a Lisboa (cil ii, 253; cf. Abascal 1994, 437).
Finalment, i com a hipòtesi, hi hauria la possibilitat
d’interpretar-ho com una dedicació a la deessa Nèmesis, tan relacionada amb els espectacles a l’amfiteatre i
documentada a Tarraco (rit 45).
Datació: iii dC, fins al 275 dC (context estratigràfic).
Dibuix: Codex.
106. Grafit d’Optatus (?).
En un abocador de la vil·la romana dels Antigons
(Reus, Baix Camp, jac 66). Grafit post cocturam en un
peu d’una vaixella de terra sigil·lada gàl·lica (Drag. 15,
16, 17 o 18). Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador
Vilaseca, de Reus.
Opt[ati?, -ae?]
Bibliografia: cil ii, 14, 2265.
La seqüència conservada permet integrar el nom
Optatus, molt ben conegut a Hispània (Abascal 1994,
444-445). A Tarraco està documentat dues vegades en
altres dos grafits de procedència desconeguda (cil ii,
4974, 30 i 53) i en epigrafia en pedra, una vegada més
referit a la lliberta Luceia Optata, esposa de Terentius
Nicomedes (rit 668, ii-iii dC). Una altra possibilitat
és entendre-ho com l’inici d’una frase del tipus opto ut
valeas («desitjo que tinguis salut!»), fórmula habitual
tant en la correspondència escrita com en alguns textos
epigràfics de caire funerari.
Foto: l’autora.
Aquest grafit i el 119 A són dels pocs que no es
troben en una forma Ritt. 8.
Datació: 15-150 dC.
131
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
107. Grafits de Pilorgus i Pilocalus.
En l’abocador del «Depósito Castel. F. E-VII. 7/
8-6-74» (els Munts, Altafulla). Dos grafits en la cara
externa de la paret d’una forma de terra sigil·lada hispànica (Drag. 37). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (EM-74-41).
A) Pilorg[i?]
B) Pilocali
A) pilorg[]?, B) pilocali? (Tarrats); A) Philorg(---),
B) Philocali (cil).
Bibliografia: Tarrats 2003, 332, nr. 118 = hep 13,
668 = cil ii2, 14, 2328 a i b. Cf. Otiña 2005, 101 i
fig. 42, 1.
Foto: mnat / R. Cornadó.
La p del grafit a) té la panxa angulosa, mentre que
en el grafit b) es presenta més semblant a la grafia llatina. En ambdós casos les l són de tipus calcídic, amb
el traç inferior transversal com el seu equivalent grec
(lambda). Tant el nom Philorgus com Philocalis / Philocalus són documentats a Hispania (Abascal 1994,
456).
Datació: La forma ceràmica es data a mitjan segle
ii dC, en coincidència amb la reforma de C. Valerius
Avitus (34 i 35).
Foto: mnat / R. Cornadó.
Dibuix: P. Otiña.
132
Catàleg epigràfic
108. Grafits de Secundus.
A la vil·la romana del Mas d’en Corts (Reus, Baix
Camp, jac 90). Tres grafits post cocturam en tres plats
de terra sigil·lada itàlica (forma indeterminada), un
en el fons i dos en el peu. La paleografia conté trets
cursius, com la e feta amb dos trets paral·lels. En un
d’ells (b) es troba, a més a més, un segell incís (Tettius Princeps, Oxé i Comfort 2000, n. 2091, 7), datat
ca. 10 dC. Dipòsit: Museu d'Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
a) Secundi
b) S.e.cundi
c) S.e. [cundi]
Bibliografia: Cabrelles 2008;
2279.
a
cil
ii, 14, 2277-
Les dues primeres peces documenten el cognom
Secundus, mentre que la tercera repeteix les dues primeres lletres, tot i que trencades per la fractura de la
ceràmica. El nom Secundus és molt habitual en tot
l’àmbit romà, també a l’àrea de Tarraco (cf. 5), per la
qual cosa no és possible fer cap aproximació de caire
prosopogràfic.
Datació: ca. 10 dC.
b
c
Fotos: l’autora.
133
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
109. Grafits de Statutus.
En un abocador de la vil·la romana dels Antigons
(Reus, Baix Camp, jac 66). Sis grafits post cocturam,
cinc a la part inferior de la cara exterior (a-d, f ) i un a
la base externa (e) pertanyents a uns quants fragments
de diverses vaixelles de terra sigil·lada hispànica (Ritt.
8). a sense traç central, t amb el traç central desplaçat
a l’esquerra. Alt. lletres: 0,8 cm. Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
a) Statuti
b) Stat. [uti]
c) [Sta]t. uti
d) [Stat]uti
e) St. [atut]i. ?
f ) St[atuti?]
a
Bibliografia: cil ii, 14, 2266-2271.
Probablement els fragments b) i c) són contigus,
malgrat el diferent estat de conservació. Al fragment d)
es poden veure també les restes d’una incisió vertical,
potser la i del final del nom, que cal imaginar en disposició circular (cf. 106a, també a la base externa).
La lectura del nom Statutus és clara gràcies a la conservació del primer fragment sencer. Aquest nom no
és gaire habitual a Hispània, per la qual cosa el seu retrobament en aquesta sèrie de grafits ha portat a identificar el personatge amb Iulius Statutus, conegut per
les dues inscripcions de Tarraco (Abascal 1994, 516),
una corresponent al seu epitafi i la segona al de la seva
esposa, Porcia Corinthides (rit 447 i 646), datades al
segle iii dC, cronologia escaient a la forma de la ceràmica dels grafits.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
d
e
c
f
Fotos: l’autora.
134
b
Catàleg epigràfic
110. Grafits de Zosimus (?).
En un abocador de la vil·la romana dels Antigons
(Reus, Baix Camp, jac 66). Tres grafits post cocturam
en una forma de terra sigil·lada hispànica (Ritt. 8).
Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de
Reus.
a) Zosi.[mi?]
b) Zo[simi?]?
c) Zo(simi?)
a
Bibliografia: cil ii, 14, 2272-2274.
La seqüència conservada al fragment a) permet integrar el nom grecànic Zosimus, documentat a Hispània (per exemple, a Barcino, irc iv, 145 i a Aeso, irc ii,
19). Els trets paleogràfics de les dues primeres lletres
fa que sigui versemblant que aquest nom es repeteixi
també en els altres dos casos, tot i que de forma abreujada.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
b
c
Fotos: l’autora.
Bibliografia: rit 927 = cil ii2, 14, 2321-2322.
111. Grafits de Donatus i Faustinus.
A la vil·la dels Munts (Altafulla, Tarragonès). Excavacions Berges del 1972. Sembla que es trobaven en
dues gerres de pasta clara; G. Alföldy va veure l’any
1973 la que tenia el grafit b). Dipòsit: Museu Nacional
Arqueològic de Tarragona. Alt. lletres: b): 0,8 cm.
El grafit a) fa referència a un contenidor, l’urceus.
La forma esperada seria, doncs, urceolus, i la traducció,
«petita gerra de Donat». Un grafit amb el text [F]austi
està documentat a Tarraco (cil ii, 4974, 15).
Datació: El desconeixement de la forma ceràmica
obstaculitza qualsevol proposta de datació.
a) Donati urciolus (!)
b) Faustini
135
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
112. Grafit de Pamphilus (?).
El 1989, a les excavacions de la vil·la de la capella de Sant Valentí (les Cabanyes, Alt Penedès). Grafit
post cocturam sobre la paret exterior d’una ceràmica
comuna (veg. 21.4-5). Dipòsit: Vinseum - Museu de
les Cultures del Vi de Catalunya, de Vilafranca del Penedès.
‘Pamp’(hili?)
Totes les lletres en nexe, com en un anagrama (cf.
116-118). P(ublius) Amp(ius, eius, etc.) (López Mullor
et al. 1992). La lectura Pamp(hilus), proposada pels
editors de l’irc, es basa en la presència d’aquest nom
grecànic en la zona (Abascal 1994, 447).
Foto: arxiu mac - Girona.
Bibliografia: irc v, 48 = hep 12, 43 = cil ii2, 14,
2340. Cf. López Mullor et al. 1992, 38-39, 43, làm.
iv.3 i 50, fig. 17.
La vil·la de les Cabanyes ha documentat una fase de
fundació en època augustal (20-10 aC), una fase altimperial, datada cap als anys setanta del segle i dC, i una
remodelació cap als segles iii i iv dC, amb la construcció d’una cambra possiblement associada a uns balnea
(López Mullor et al. 1992, 17). La peça, tot i haver
estat trobada en un estrat datat al segle ii dC, pertany a
la fase altimperial (etapa B), per la qual cosa cal pensar
que Pamphilus, propietari de la ceràmica, hauria pogut
ser un dels habitants, si no el propietari mateix, de la
vil·la en aquest període. El personatge es podria identificar amb T. Fisevius T. l. Pamphilus, associat a una
Dibuix: López Mullor et al.
inscripció de Tarraco amb un sevir, T. Fisevius T. l. Eros
(rit 416). La coincidència cronològica i la categoria
d’aquest llibert Eros fa possible plantejar la possibilitat
que el grafit de Pamphilus pogués identificar una propietat dels Fisevii a la vil·la de les Cabanyes.
Datació: Neró.
113. Grafit de Vircentius (?).
A la vil·la romana dels Munts (Altafulla, Tarragonès). Estrat 3 de la presó, excavacions Berges del 1970.
Grafit en ceràmica comuna oxidada (gerra amb nansa).
Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona.
Vircent(i?)
Bibliografia: Otiña 2005, 50; cil ii2, 14, 2323.
D’aquest grafit només ens queda el dibuix realitzat
per Pedro Otiña. La incisió de les lletres sembla clara,
almenys en la seva seqüència inicial, Virc-. Més hipotètica és la segona part, amb una e cursiva de traços
paral·lels seguida de la n i la resta d’una t, resultant tot
junt Vircent- o Virgent-, si la c pogués ser interpretada
com a g. La seqüència resultant probablement correspon a un nom propi, Vircentius o Virgentius. Aquest
nom és del tot desconegut (cf. Solin i Salomies 1988;
136
Dibuix: P. Otiña.
Abascal 1994), per la qual cosa aquesta proposta roman com a simple hipòtesi.
Datació: Mitjan segle iii dC.
Catàleg epigràfic
114. Grafit dels Antigons 1.
A la vil·la romana dels Antigons (Reus, Baix Camp,
jac 66). Gerra esfèrica de color ocre de forma indeterminada. Lletres de gran mida (4-7 cm). Al centre,
una palma. Conserva una línia de color vermell de la
decoració a la part superior. Alt. lletres: re de 4 cm, o
minuta de 1,5 cm. Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus (núm. inv. immr 3424a).
Les lletres són inusualment grans i allargades, i algunes arriben a ocupar fins i tot gairebé tota l’àrea de
la panxa de la vaixella. En canvi, destaca la brevetat
dels traços horitzontals de les t. La posició de la palma
indica que la seqüència devia començar amb la síl·laba
Re-. No obstant això, no sembla comprensible la seqüència -ilot-, cosa que, juntament amb l’estat llacunós del text, no permet cap interpretació lògica.
Datació: Inicis del segle iii (datació de l’abocador).
(palma) RE[---]TV[---]TILOT
Foto: F. X. Cabrero / immr.
115. Grafit dels Antigons 2.
A la vil·la romana dels Antigons (Reus, Baix Camp,
jac 66). Gerra esfèrica de color negre de forma indeterminada. Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador
Vilaseca, de Reus (núm. inv. immr 3424b).
REVISV+
L’última lletra té un ductus inusual que no permet
identificar cap lletra cursiva o capital llatina. La seqüència revisv, de lectura clara, no troba, però, cap
paral·lel epigràfic.
Datació: Alt Imperi, probablement inicis del segle
iii dC.
Foto: F. X. Cabrero / immr.
Foto: F. X. Cabrero / immr.
137
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
– Monogrames
116. Monograma dels Antigons 1.
En un abocador de la vil·la romana dels Antigons
(Reus, Baix Camp, jac 66). Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit:
Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
‘KLP’ (?)
Monograma amb la combinació de diversos traços
que juguen amb les lletres k, l, p i, potser, la r, segons
sembla, atesa la dificultat per a l’orientació del grafit.
Els monogrames normalment contenen un nom propi,
la inicial del qual pot correspondre a la lletra més gran
(cf. cil xv, 7006). Tot i que el seu ús s’inicia al segle ii,
al iv comencen a desenvolupar-se fins a aconseguir un
alt grau de complexitat (Grossi Gondi 1920, 62).
Si es considera la k com a lletra central, es pot identificar una l a partir d’un dels astils oblics i una p girada que també podria ser llegida com a r. El reforç
a la base de la lletra interpretada com a p podria ser
un dibuix, com es constata en el següent grafit, també
recuperat al mateix abocador dels Antigons, on una
incisió més neta permet llegir -iv (cf. infra 117). En
aquest sentit, amb imaginació i com a pura hipòtesi,
es podria plantejar una lectura Kalpurniu(s), on l’ús de
la k inicial per a aquest nom està ben documentat al
nord d’Àfrica (cf. recerca a l’edcs s.v. Kalpurni-). Monogrames complexos d’aquest tipus són coneguts en
textos cristians (cf. Grossi Gondi 1920, 61). De totes
Foto: L. Buffat.
Dibuix: L. Buffat.
maneres, atesa la complexitat, sembla difícil plantejar
cap interpretació.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
117. Monograma dels Antigons 2.
En un abocador de la vil·la romana dels Antigons
(Reus, Baix Camp, jac 66). Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·lada hispànica (Ritt. 8). Lletres de
2 cm (p d’1; 1,5 peu de la n). Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
‘NP’
Monograma amb les lletres np. La n i la panxa de
la p permeten orientar la peça. En la prolongació esquerra de la n es troben tres traços divergents. Aquest
detall, si es capgira l’orientació del monograma, dóna
com a resultat la combinació -niu(s), una lligadura epigràfica ben coneguda (Cagnat 1914, 26). Els angles de
la n poden formar una v o una a, però no és possible
proposar cap nom propi conegut per a la combinació
de lletres resultant.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
138
Foto: l’autora.
Catàleg epigràfic
118. Monograma de la Canaleta.
Entre els materials de la col·lecció Ferrando, probablement de la vil·la romana de la Canaleta (Vila-seca,
Tarragonès, jac 143). Dos grafits post cocturam sobre
una forma de terra sigil·lada itàlica (Consp. 22.5), l’un
sobre la part externa (a) i l’altre al peu (b). Dipòsit:
col·lecció Ferrando (Museu de Vila-seca).
a) ‘Ant’(…)
b) ‘Ant’(…)
Bibliografia: cil ii, 14, 2242.
Les lletres es troben en nexe, formant un monograma. Les possibilitats de lectura són diverses: Ant(onii),
Ant(eroti), Ant(igoni)…
Datació: 10-30 dC.
Foto: J. López Vilar.
Dibuix: R. Járrega.
– Altres grafits i fragments (ordenats per jaciments)
119. Els Antigons.
En un abocador de la vil·la romana dels Antigons
(Reus, Baix Camp, jac 66).
A) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·lada
hispànica (Drag. 15/17). a de traç central oblic. Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
KA
Datació: 15-150 dC.
B) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·lada
hispànica (probable Ritt. 88). Lletra en la base. Dipòsit:
Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
MA
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
Fotos: l’autora.
139
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
C) Grafit post cocturam en ceràmica de parets fines
(López 56). Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador
Vilaseca, de Reus.
[dos asteriscs]
Bibliografia: Panosa en premsa.
Panosa el tracta com a ibèric.
Datació: 20 aC - 20 dC.
D) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Drag. 44). Alt. lletres: 1,5-2 cm. Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
[---]c.ratu.[---]
Bibliografia: cil ii, 14, 2275.
Els extrems de la c s’aprecien a la foto, però no es
reprodueixen en el dibuix. Queden restes de l’inici
d’una v després de la t. També podria interpretar-se
la c com una g, cosa que permetria llegir gratus, també com a nom personal, habitual a Hispània (Abascal
1994, 382; cf. Abascal i Cebrián 2007, 133, nr. 28. Per
a un nom personal en un grafit en nominatiu, cf. 102
i 104). Una altra possibilitat podria ser també reconstruir una forma derivada, ja sigui de l’adjectiu, com
gratuitus, o del verb gratulor.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
E) Grafits post cocturam en un fragment de ceràmica de terra sigil·lada hispànica (Ritt. 8). El grafit a es
troba a la meitat inferior de la cara externa. Alt. lletres:
0,7 cm. El grafit b és a la base. Dipòsit: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
A) [---]+MI ET[---]+
B) Z(osimi?)
La seqüència conservada al grafit a sembla indicar
que estava compost de diverses paraules nexades per
la conjunció et, potser dos noms propis. El grafit b és
semblant paleogràficament a l’inicial dels grafits de Zosimus (110).
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
F) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus.
[---]IDIAFRI[---]
Fotos: l’autora.
140
Catàleg epigràfic
Traç inicial vertical, probablement una i. p amb
traç vertical coincident amb tota la panxa. f amb el
traç horitzontal superior molt curt. r cursiva, com en
altres grafits dels Antigons. Traç final vertical, probable
i. La seqüència resultant podria ser [---]ipi Afri[---],
on la segona paraula podria ser reconstruïda com a
Afri[ca---] o derivats (Afer, Africanus).
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
G) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). Lletres espaiades. Dipòsit:
Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
[---]FRI[---]
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
H) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus.
P +[---?]
De la segona lletra només queda la panxa, per la
qual cosa pot ser una altra p o una b.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
I) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). En la vora exterior. Dipòsit:
Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca, de Reus.
[---]++VIS
Els traços no permeten identificar cap lletra amb
seguretat.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
K) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus.
[---]+AR[---]
La primera lletra pot ser una seqüència iv o una n.
De la r queden les restes dels traços inferiors, el segon
amb la inclinació pròpia d’aquesta grafia.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
Fotos: l’autora.
141
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
L) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus.
[---]S[---]
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
M) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus.
[---]++[---]
Dues restes de traços verticals, el segon amb un petit angle cap a la dreta.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
N) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus.
[Asterisc a la base]
O) Grafit post cocturam en ceràmica de terra sigil·
lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu d’Arqueologia
Salvador Vilaseca, de Reus.
[---]+T+
La primera lletra presenta restes rodones que podrien correspondre a la panxa d’una p (cf. 117 H en
aquesta mateixa sèrie), mentre que de la tercera només
queda un inici de senyal indefinit.
Datació: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
142
Fotos: l’autora.
Catàleg epigràfic
120. La Barquera.
A la vil·la romana de la Barquera (Perafort, Tarragonès). Grafit post cocturam en la cara exterior d’un
fragment informe de terra sigil·lada hispànica. Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona.
[---]AVRI
cil
Bibliografia: López Vilar 1993, 44 (UE 502-503);
ii, 14, 2294.
La seqüència permet proposar una reconstrucció
d’un nom propi, com [T]auri, present a Tarraco en
el nom del més antic senador oriünd de la ciutat, M.
Raecius Taurus, d’època de Vespasià (rit 145; Alföldy
1991b, 72). També hi hauria la possibilitat de llegir
[M]auri, nom ètnic documentat a Hispània (cf. Maurula, rit 567 i Mara, 123 D). Altres opcions són [Sc]
auri, [L]auri (cf. Lauriola mater, rit 632), [S]auri, [Pis]
auri (cf. Pisaurensis, rit 182) o [Is]auri.
A la mateixa excavació va ser recuperat un altre grafit sobre una forma Dragendorf 27, de lectura incomprensible.
Datació: 200-250 dC.
Dibuix: J. López Vilar.
Dibuix: J. López Vilar.
121. Barenys.
A la vil·la romana de Barenys (Salou, Tarragonès,
jac 171). Prospeccions dirigides per Pedro Otiña l’any
1996. Grafit post cocturam en fragment de ceràmica
campaniana informe.
ST[---]+++I
La llacuna només ha deixat l’inici i el final del text.
Les dues lletres inicials semblen correspondre a una s
seguida d’una t, de la qual es veu el traç horitzontal
superior i l’astil vertical. El final del text és la seqüència formada per dues restes de lletres no identificables,
seguides d’una possible e cursiva de traços paral·lels i
ci (St[---]++eci), o també d’una iki (St[---]++iki), la
consonant amb els astils oblics més curts.
Datació: i aC.
Foto: P. Otiña.
143
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
122. La Canaleta.
Entre els materials de la col·lecció Ferrando, probablement de la vil·la romana de la Canaleta (Vila-seca,
Tarragonès, jac 143).
A) Grafit post cocturam en tsh (Ritt. 8). Sobre la
part externa. Dipòsit: col·lecció Ferrando (Museu de
Vila-seca).
PVR[---]
Datació: ii - inicis del iii dC.
B) Grafit post cocturam en tsg. Forma: Drag. 29.
En el peu. a amb traç central oblic. Dipòsit: col·lecció
Ferrando (Museu de Vila-seca). Hi ha també una aspa
grafitada.
MA[---?]
C) Grafit post cocturam en tsg. Forma: Drag. 29.
En el peu. Dipòsit: col·lecció Ferrando (Museu de
Vila-seca). Hi ha també una aspa grafitada.
MI
Fotos: J. López Vilar.
Datació: 10-90 dC.
Dibuix: R. Járrega.
123. Mas d’en Gras.
A la vil·la romana del Mas d’en Gras (Vila-seca,
Tarragonès, jac 154). Tres grafits en ceràmica comuna
a torn oxidada (a, b i c, fragments informes) i un en
una forma de terra sigil·lada hispànica (d). Dipòsit:
desconegut.
C
A) [---]DES[---]
B) [---]VRCI[---]
C) [---]RV CETI[---] (en un coll de gerra)
Bibliografia: Járrega i Sánchez 2008, 98 i 107; hep
13, 685 = cil ii, 14, 2243-2245.
A
B
Dibuix: D. Olivares.
144
Catàleg epigràfic
D) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica.
MARA
Els tres primers grafits es troben en una situació
bastant fragmentària, per la qual cosa és difícil proposar-ne cap interpretació. En el cas del grafit d), és
probable que es pugui identificar la forma Ma(u)ra (o
Ma‘u’ra, ja que potser la v es trobava en nexe amb una
altra lletra). En aquest cas, seria la segona vegada que
es documenta aquest nom, aquí en femení (cf. 120).
Dibuix: D. Olivares.
Datació: i-iii dC.
124. Els Masos.
A la vil·la romana dels Masos (Cambrils, Baix
Camp, jac 210). Excavacions inèdites de P. Otiña
(2005).
A) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
informe (plat?). Núm. inv. 3000-3303-3302-1.
Primi +[---]
Bibliografia: cil ii, 14, 2253.
L’última lletra pot ser una a o un inici de m.
B) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
(Ritt. 8, ?). Núm. inv. 3000-3268 + 3271.
[---]tumia
Bibliografia: cil ii, 14, 2252.
La direcció obliqua de la resta de la lletra primera
(una a o una n) descarta que es pugui tractar del nom
Postumia, i dificulta la identificació de la seqüència
-atumia o -ntumia resultant.
C) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
informe. Núm. inv. 3000-3305.
PARI[---] / SV+[---]
Bibliografia: cil ii, 14, 2251.
Text distribuït en dos rengles. L’última lletra de la
segona línia sembla ser una m.
D) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
informe (plat?). Núm. inv. 3000-3304.
[---]+RI SV[---]
Bibliografia: cil ii, 14, 2255.
Fotos: P. Otiña.
145
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
E) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
informe. Núm. inv. 3000-3306.
[Pr]oba
Bibliografia: cil ii, 14, 2254.
El nom propi Probus, aquí al femení Proba, ben documentat a Hispània (Abascal 1994, 469), sembla una
proposta bastant versemblant per a aquest fragment.
F) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
(Ritt. 8, ?). Núm. inv. 3000-3280.
[---]+RE
La primera lletra podria ser una o minuta. Es pot
reconèixer la r, tot i la irregularitat del ductus. e cursiva
de trets paral·lels.
G) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
(Ritt. 8, ?). Núm. inv. 3000-3294.
[---]NI
El grafit presenta un ductus molt irregular, igual
que el fragment anterior, per la qual cosa és dubtosa la
lectura proposada, ja que també pot ser llegit [---]ris.
H) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
informe (plat?). Núm. inv. 3000-3297.
[---]A
La lletra paleogràficament presenta un allargament
de l’astil dret per la part superior.
Fotos: P. Otiña.
146
Catàleg epigràfic
I) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
informe. Núm. inv. 3017-34.
[---]RE+[---]
La tercera lletra pot ser una o.
K) Grafit post cocturam en terra sigil·lada hispànica
(Ritt. 8, ?). Núm. inv. 3017-47.
[---]M+[---]
La segona lletra pot ser una v. La paleografia de la
m, sense contacte a l’angle inferior, i la disposició del
text a la vora superior l’aproximen al grafit de Primus
(a d’aquesta mateixa sèrie).
Datacions: Mitjan s. ii dC, inicis del iii dC.
Fotos: P. Otiña.
125. Els Munts (Altafulla).
A) De l’abocador de les termes de la platja. Grafit
post cocturam en la base d’una forma de terra sigil·lada
Africana a. Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de
Tarragona (em-00-19).
‘CA’L
La seqüència podria llegir-se com una c en nexe
amb una a de traç central oblic i l calcídica. Cal(…)
podria ser l’inici d’un nom propi, tipus Callistus, documentat a la mateixa Tarraco (rit 183, 427, 629 i 678;
Calliste, rit 204 i 673), o altres possibilitats (Callais,
rit 430; Callidromus, rit 919).
Bibliografia: Tarrats 2003, 326, nr. 83; Otiña 2005,
146; cil ii2, 14, 2324.
Datació: Mitjan s. ii dC.
B) «Sector Peristilo. Canal, e.-i, superior. 1969».
Grafit post cocturam en una forma de terra sigil·lada
itàlica (Conspectus 31-32). Dipòsit: Museu Nacional
Arqueològic de Tarragona (em-69-4).
NF[---?]
Entre diversos signes verticals secundaris sembla
llegir-se amb certa claredat la seqüència proposada,
Fotos: mnat / R. Cornadó.
147
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
on la f (potser una e) presenta els trets horitzontals
oblics.
Bibliografia: Tarrats 2003, 318, nr. 1 («Grafit, fragmentari, no llegit, en la superfície exterior de la paret»).
Datació: Fase augustal avançada (Tarrats 2003,
317).
C) Del «Depósito Castel c. e-vi (14/15-5-74) / evii (15-5-74)». Grafit post cocturam en una forma de
terra sigil·lada hispànica (Drag. 27). Dipòsit: Museu
Nacional Arqueològic de Tarragona (em-74-25).
[---]+VTE
La primera lletra sembla ser una a amb traç central
oblic, però no es descarta la possibilitat que es tracti
d’una o de dos traços. La v també podria ser una n
si es considera el traç vertical anterior, tot i que sense
contacte a l’angle superior. En el primer dels casos la
lectura podria ser [C]aute, referit a la divinitat mitraica, com [---]oute, potser [sal]oute (cf. ils 4316), tots
dos elements referits a un hipotètic caràcter votiu o
sacre. De totes maneres, la llacunositat del text no
permet descartar que es tracti d’una altra forma, com
aute(m), tot i que també estranya.
Bibliografia: Tarrats 2003, 324, nr. 68 («Grafit, no
llegit, en la superfície externa de la paret»).
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
D) Del «Depósito Castel f. e-iv 18-5-74». Grafit
post cocturam en una forma de terra sigil·lada hispànica
(«? Forma tancada», Tarrats 2003, 328). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (em-74-20).
[---]V+++
Bibliografia: Tarrats 2003, 328, nr. 98.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
E) Del «Depósito Castel c. e-iv (14/15-5-74)».
Grafit post cocturam en una forma de terra sigil·lada
hispànica (Drag. 27). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (em-74-26).
+++++[---]
El grafit sembla il·legible des del moment que la
fragmentarietat de la peça només conserva una sèrie de
traçats que poden ser orientats.
Bibliografia: Tarrats 2003, 324, nr. 69.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
Fotos: mnat / R. Cornadó.
148
Catàleg epigràfic
F) Del «Depósito Castel a y b. Estrato iii y iv.
1973». Grafit post cocturam en una forma de terra sigil·
lada hispànica (forma 17). Dipòsit: Museu Nacional
Arqueològic de Tarragona (em-73-7).
M[---?]
Bibliografia: Tarrats 2003, 324, nr. 58.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
G) Del «Depósito Castel f, e-vi, 31-5-74». Grafit
post cocturam en una forma de terra sigil·lada hispànica
(Drag. 15/17). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic
de Tarragona (em-74-24).
VT[---?]
Bibliografia: Tarrats 2003, 323, nr. 51.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
H) Del «Depósito Castel f, e-iv, 18-5-74». Grafit
post cocturam en una forma de terra sigil·lada hispànica
(Drag. 27). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de
Tarragona (em-74-47).
X
Bibliografia: Tarrats 2003, 326, nr. 75.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
I) Del «Vertedero Playa. Estrato único. Tierra negra». Grafit post cocturam en una forma de terra sigil·
lada hispànica (Drag. 24/25). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (em-00-20).
[Grafit arboriforme]
Bibliografia: Tarrats 2003, 324, nr. 62.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
Fotos: mnat / R. Cornadó.
149
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
K) Del «Depósito Castel a y b. Estrato iii y iv.
1973». Grafit post cocturam en una forma de terra sigil·
lada hispànica (Hispànica 2). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (em-73-21).
[Asterisc a la base externa]
Bibliografia: Tarrats 2003, 322, nr. 44.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
L) Del «Depósito Castel f, e-vii, 7/8-6-74». Grafit
post cocturam en una forma de terra sigil·lada hispànica (Ritt. 8). Dipòsit: Museu Nacional Arqueològic de
Tarragona (em-74-42).
[Grafit arboriforme]
Bibliografia: Tarrats 2003, 328, nr. 97.
Datació: Segona meitat del s. ii dC.
Fotos: mnat / R. Cornadó.
– Addenda
A continuació es presenten una sèrie de peces que
s’ha considerat necessari incorporar al catàleg un cop la
numeració del qual ja estava tancada, per la qual cosa
es troben fora de l’ordre establert.
126. Grafits de la vil·la del Vinyet (Sitges, Garraf ).
A) Grafit post cocturam en una gerra comuna recuperada en un estrat del segle ii dC. Lletres capitals
amb reforços superiors i inferiors. Dipòsit: Consorci
del Patrimoni de Sitges.
Hagne
Bibliografia: García Targa [2009], 90; cil ii2, 14,
2356.
Es refereix al nom propi femení d’origen grec, documentat a Hispània (Abascal 1994, 382. Cf. Solin
2003, 783-784).
Datació: Inici del Principat (cil).
Foto: J. Garcia Targa.
150
Catàleg epigràfic
B) Grafit post cocturam en una forma ceràmica comuna recuperada en un estrat del segle ii dC. Dipòsit:
Consorci del Patrimoni de Sitges.
Nemtunu(s) (!)
Bibliografia: Sella i García Targa 2007, 37;
14, 2357.
cil
ii2,
Probablement és una forma del nom de la divinitat
Neptunus, utilitzat aquí com a nom personal (cf. Kajanto 1965, 215-216).
Datació: Inici del Principat (cil).
Foto: J. García Targa.
127. Mil·liari de Sant Pere de Molanta.
Recuperat el 23 de març de 2009 davant de l’església de Sant Pere de Molanta (Olèrdola, Alt Penedès).
La columna mil·liària de 226 cm més 86 cm de la base
(diàmetre de 60 cm), amb base rectangular, va ser reutilitzada com a sarcòfag amb tapa també extreta del
mateix bloc, de la qual es conserva un fragment de 92
cm. Dipòsit: jeu al jardí annex a l’església. Alt. lletres:
7,5-7,7 cm.
-----V+[- - -]VS
-----[---August]us [Germanic]us? (Nolla i Rodà).
Bibliografia: Nolla i Rodà en premsa (cil ii2, 14,
M5).
A partir de les restes, tot i que minses, i la paleografia, els editors proposen que es pugui tractar d’un
mil·liari d’època de Claudi. Segons això, les lletres podrien formar part de la titulatura imperial de Claudi,
compartides, però, amb Neró i Nerva.
Datació: època julioclàudia.
Fotos: I. Rodà
151
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
128. Grafit de Caligata (?)
Trobat l’any 2003, durant les excavacions de l’empresa Cota 64 a la vil·la del Torrent de les Voltes (Puigpelat, Alt Camp). Dipòsit: magatzem de l’empresa
Cota 64. Grafit post cocturam en una vaixella de terra
sigil·lada hispànica (Drag. 15/17).
CALI+ATA T[---?]
Caligata t[---?] (?)
Segons el dibuix facilitat per A. Vilaseca, la paleografia presenta una c inicial molt estilitzada, lletres a amb
traç centrat oblic, l de tipus calcídic amb traç curt quasi
paral·lel. La primera t no porta traç superior, i l’última
lletra sembla trobar-se més separada de la resta. La cinquena lletra, que té un traç molt indefinit, pot ser interpretada amb dubtes com una g, també molt estilitzada,
una s o fins i tot una t (caligata?, calisata?, calitata?). La
lectura resultant és molt imprecisa. La seqüència caligata es troba ben documentada epigràficament en inscripcions de soldats, fent referència als milites caligati
(cf. Gilliam 1946), els legionaris rasos (literalment de
«a peu», de caliga, sandàlia). Com a renom (signum) es
troba documentat en una inscripció d’Àfrica (cil viii,
2848). De totes maneres, la lectura és molt dubtosa.
Datació: 70-120 dC.
Dibuix: Cota 64.
129. Crismó de Sant Martí Sarroca.
Recuperat casualment l’any 1950 a la Socarrada,
sobre la font del Mas Fumet (Sant Martí Sarroca, Alt
Penedès). Tegula d’argila (29,5 x 39,5) amb un crismó
grec de 8,6 cm incís ante cocturam. Dipòsit: Museu
Municipal de Sant Martí Sarroca.
Χρ(ιστος)
Bibliografia: irc i, 194 = hep 7, 250; Llorac 1989, 90;
Mayer i Rodà 1996, 309 i fig. 5; Gorostidi en premsa, a.
La teula formava part d’un dels enterraments
d’època tardoromana descoberts de forma casual. Una
altra teula amb un crismó ante cocturam va ser recuperada a les excavacions de la necròpolis paleocristiana de
Tàrraco (López Vilar 2006a, 154), i una altra també
a la basílica portuguesa d’Evramoira (Gonçalves Guimarães 1999), per la qual cosa s’ha pensat que haurien
pogut existir encàrrecs de teules expressament destinades a un ús funerari.
152
Foto: l’autora.
Altres restes romanes de la zona de Sant Martí Sarroca són els forns de terrisseria, com el de Can Sègol (al
barri de la Rovira Roja), el de l’Hort de les Tuies i l’anomenat el Fornot, on s’ha recuperat sigil·lada que evidencia activitat des del segle i dC (Llorac 1989, 90).
Datació: iv-vii dC.
Catàleg epigràfic
3.3. Epigrafia sobre amphorae, tegulae, imbrex
i dolia a l’àrea occidental del Camp de
Tarragona
3.3. Epigraphy on amphorae, tegulae, imbrex
and dolia in the western area of the Camp of
Tarragona
Piero Berni Millet*
In memoriam de Juan Solís Siles
Piero Berni Millet*
In memoriam of Juan Solís Siles
Les inscripcions sobre instrumentum domesticum
d’aquest catàleg formen part de l’inventari arqueològic
de materials d’origen romà recollits al llarg dels darrers
anys en el camp occidental del territori de Tarragona
per al «Projecte Ager Tarraconensis (pat). Estudi del
paisatge arqueològic a la dreta del riu Francolí», que
s’ha desenvolupat des de l’Institut Català d’Arqueologia Clàssica sota la direcció de la Dra. Marta Prevosti
(icac) i el Dr. Josep Guitart (catedràtic d’Arqueologia
de la Universitat Autònoma de Barcelona).
Presentem el corpus de l’epigrafia documentada
sobre àmfora, tègula, imbrex i dolia per al pat.1 El catàleg conté 42 entrades per a un total de 62 objectes
epigràfics, amb novetats rellevants, i d’altres ja publicats, la major part dels quals els hem tornat a documentar personalment en els museus per dur a terme
una nova revisió crítica del material que ens ha permès,
com veurem, resoldre problemes de lectura i d’identificació de les peces ja publicades per altres autors. Volem aprofitar aquestes primeres línies per agrair a les
següents persones l’ajuda donada en l’estudi d’aquest
interessant conjunt de materials: Jaume Massó (Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de Reus), Mireia
Ciuraneta (Casa de Cultura de Riudoms), Josep Anton Remolà (Museu Nacional Arqueològic de Tarragona), Gerard Martí (Museu d’Història de Cambrils),
Ajuntament de Vila-seca i família Ferrando (col·lecció
Ferrando, Vila-seca), Jacinto Sánchez (Codex), Albert
Vilaseca i Iban Cabrelles (Cota 64), Pedro Otiña (arqueòleg, Ajuntament de Cambrils) i el Sr. Martorell
de les indústries De Muller (Masia de Mas de Valls);
així com deixar constància del nostre agraïment, pel
suport científic, a Carlos Fabião (Universitat de Lisboa), Fanette Laubenheimer (cnrs París), Víctor Revilla (Universitat de Barcelona) i Juan Solís Siles (Sevilla/
Posadas); i, per la seva ajuda, als nostres col·legues de
The inscriptions on instrumentum domesticum in
this catalogue are part of the inventory of Roman archaeological finds made in recent years in the western
part of the territory of Tarragona as part of the “Ager
Tarraconensis Project (atp): A study of the archaeological landscape on the right of the River Francolí (20052009)” carried out by the Catalan Institute of Classical
Archaeology under the direction of Dr Marta Prevosti
(icac) and Dr Josep Guitart (Professor of Archaeology
at the Autonomous University of Barcelona).
We are presenting the corpus of epigraphy on amphoras, tiles, imbrices and doliae documented for the
atp.1 The catalogue has 42 entries for a total of 62 epigraphic objects; it contains important new information,
as well as data that have been previously published. In
the case of the latter, we have personally re-documented the majority of the objects in the museums in order
to undertake a new critical revision of them. As will
be seen below, this has allowed us to resolve some of
the questions of interpretation and identification regarding items already published by other authors. We
would like to take advantage of these first few lines to
express our gratitude to the following persons for the
help they have given us in the study of this interesting
assemblage of finds: Jaume Massó (the Salvador Vilaseca Archaeological Museum, Reus), Mireia Ciuraneta
(House of Culture, Riudoms), Josep Anton Remolà
(National Archaeological Museum, Tarragona), Gerard Martí (Museum of History, Cambrils), Vila-seca
Town Council and the Ferrando family (Col·lecció
Ferrando, Vila-seca), Jacinto Sánchez (Codex), Albert
Vilaseca and Iban Cabrelles (Cota 64), Pedro Otiña
(archaeologist, Cambrils Town Council) and Mr Martorell of Indústries De Muller (Masia de Mas, Valls).
We are also grateful for the scientific support received
from Carlos Fabião (University of Lisbon), Fanette
*
Institut Català d’Arqueologia Clàssica (icac). Investigador
del subprograma Juan de la Cierva del Ministeri de Ciència i Innovació.
1. Arribats en aquest punt, hem d’aclarir que els darrers dos
números del catàleg relatius a inscripcions sobre dolia (171 i 172)
pertanyen a dos jaciments de l’àrea oriental de Tarraco (els Munts
i Torrent de les Voltes) que surten dels límits geogràfics de la zona
d’estudi (figura 1). Aquestes peces han estat documentades de
manera aïllada durant la realització d’aquest treball. Hem cregut
convenient donar-les a conèixer atès el seu valor històric i interès
científic, com una font epigràfica complementària i enriquidora
d’aquest quadre general.
*
Catalan Institute of Classical Archaeology (ICAC). Researcher of the Juan de la Cierva sub-programme of the Ministry of Science and Innovation.
1. Having reached this point, we have to clarify that the last
two issues of the catalogue relating to the inscriptions on dolia
(171 and 172) belong to two archaeological sites in the eastern
part of Tarraco (Els Munts and Torrent de les Voltes) that are outside the geographical limits of the study area (Figure 1). These
pieces were documented separately during this study. We believe
they are worth including given their historical value and scientific
interest as a source of epigraphy that complements and enriches
this general picture.
153
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
l’icac: Marta Prevosti, Jordi López, Ramon Járrega,
Diana Gorostidi, Anna Gutiérrez García-Moreno, José
Ignacio Fiz Fernández, Loïc Buffat, Josep Maria Macias Solé i Cèsar Carreras Monfort.
El corpus està dividit en quatre parts, a raó del tipus de suport ceràmic, i, al llarg d’aquest recorregut,
les inscripcions segueixen una numeració correlativa a
continuació del catàleg epigràfic general del llibre. En
els tres primers apartats, l’epigrafia s’ordena alfabèticament seguint el sistema nominal desenvolupat per H.
Dressel a cil xv, donant prioritat a aquelles paraules
que considerem la inicial o l’abreviació del gentilici,
davant dels simples cognomina. Cada epígraf es presenta encapçalat per una breu informació descriptiva delimitada amb veus com ara el lloc de la troballa (ll. t.),
el lloc de conservació de l’objecte (ll. c.), la lectura de
la inscripció (lect.) i la literatura (lit.) o les publicacions que també han recollit l’objecte d’estudi. Ateses les
particularitats epigràfiques dels segells en àmfora, per
a l’edició i reproducció dels textos en el catàleg hem
seguit un sistema de signes diacrítics especial que hem
ideat per al seu tractament informàtic (Berni 2008,
123-124). Sota l’encapçalament s’inclou la il·lustració
de la peça i, finalment, un text amb l’autòpsia al document epigràfic, seguit per un estudi sintètic que persegueix la finalitat d’identificar, llegir i datar l’exemplar.
Cada segell s’identifica per un número i, dins de cada
número, les diferents variants es distingeixen per una
lletra. L’últim apartat relatiu als dolia s’organitza d’una
altra manera molt més senzilla, seguint l’ordre alfabètic dels jaciments, perquè l’epigrafia d’aquests envasos
reuneix, gairebé sempre, dues classes d’inscripcions
(segell i grafit) que, des del nostre punt de vista, han
de ser analitzades i estudiades com un unicum dins del
seu propi espai productiu.
3.3.1. Valor funcional i significat de les inscripcions
La majoria de les inscripcions recollides en el catàleg són segells (sigilla) obtinguts mitjançant la impressió sobre el fang fresc d’una matriu o punxó (signaculum), generalment de forma rectangular o quadrangular, amb dades onomàstiques abreujades difícils
d’interpretar. D’altra banda, al darrer apartat dels dolia
també recollim els grafits numerals realitzats amb un
objecte punxant després de la cocció del recipient (post
cocturam) per prendre nota de la seva capacitat contenidora. En tots els casos, es tracta dels típics dolia
defossa destinats a la fermentació i emmagatzematge de
vi que se solen documentar sovint en els jaciments romans de Catalunya associats a espais productius (cellae
vinariae).
Pel que fa al valor funcional i el significat dels segells, creiem necessari donar algunes indicacions prèvies basades en les directrius marcades pel savi H.
Dressel a finals del s. xix en els seus treballs sobre
154
Laubenheimer (cnrs Paris), Víctor Revilla (University
of Barcelona) and Juan Solís Siles (Seville/Posadas),
and for the assistance of our colleagues at the icac,
Marta Prevosti, Jordi López, Ramon Járrega, Diana
Gorostidi, Anna Gutiérrez García-Moreno, José Ignacio Fiz Fernández, Loïc Buffat, Josep Maria Macias
Solé and Cèsar Carreras Monfort.
The corpus is divided into four parts, according to
the type of pottery medium, and the inscriptions are
numbered correlatively following the book’s general
epigraphic catalogue. In the first three sections, the
epigraphy is in alphabetical order, in keeping with the
nominal order developed by H. Dressel in cil xv, giving priority to those words we believe to be the initial
or abbreviation of the family name over simple cognomina. Each epigraph is headed by a brief description delimited with information including the place
it was found (Ll. t.), the place in which the object is
preserved (Ll. c.), the interpretation of the inscription
(Lect.) and the literature (Lit.) or other publications
that have included it. Given the epigraphic particularities of stamps on amphoras, for the publication and
reproduction of the texts in the catalogue we have used
a special system of diacritic symbols devised for computer processing (Berni 2008, 123-124). Below the
heading there is an illustration of the piece and, finally,
a text with the autopsy of the epigraphic document,
followed by a synthesis study that aims to identify,
read and date the item. Each stamp is identified by a
number and, within each number, the different variants are identified by a letter. The final section relating
to the dolia is organised in a different, much simpler
way, in alphabetical order of the names of the archaeological sites. The reason for this is that the epigraphy
on such vessels almost always has two types of inscription (stamp and graffito) that, in our opinion, have to
be analysed and studied as a unicum within their own
place of manufacture.
3.3.1. The functional value and significance of the
inscriptions
The majority of the inscriptions in the catalogue
are stamps (sigilla) made by stamping a matrix or
punch (signaculum) on the wet clay; they are usually
rectangular or quadrangular and contain abbreviated
onomastic information that is difficult to interpret. In
the last section on dolia we also include the numeric
graffiti inscribed with a pointed object after firing (post
cocturam) to show the capacity of the container. In all
these cases they are the typical dolia defossa used for
wine fermentation and storage that are often found
at Roman archaeological sites in Catalonia associated
with wine production (cellae vinariae).
As far as the functional value and significance of
the stamps is concerned, we believe it is necessary to
Catàleg epigràfic
l’instrumentum inscriptum de Roma (cil xv). Els segells dels objectes de fang més pesants són un «registre
de fàbrica» o «indicació de propietat» sobre materials
finalitzats i reproduïts en sèrie. El significat de les marques en àmfora mai ha estat un tema fàcil d’abordar i
debatre. Se sap que aquests textos es limiten, substancialment, a indicacions onomàstiques (noms d’individus) i toponomàstiques (noms de llocs de producció),
expressades amb gran varietat de fórmules, formes i
desenvolupaments, a raó de les particularitats de cada
establiment terrissaire.
Per al cas de les àmfores, un recipient produït per
transportar-hi aliments, el debat s’ha centrat en dos
fronts encara oberts, entre els qui veuen el productor/
client-exportador, i els qui ho atribueixen al fabricant
de l’àmfora. Des del nostre punt de vista (Berni 2008,
19 s.), l’àmfora té una propietat natural especial, la de
l’envàs i del contingut, que és determinant a l’hora
d’entendre el seu singular sistema epigràfic. Aquesta
dualitat imposa un límit a les funcions de les diferents
classes d’inscripcions: els grafits ante cocturam (abans
de la cocció) i els segells s’identifiquen amb l’envàs,
mentre que els tituli picti (inscripcions pintades) i els
grafits post cocturam guarden relació amb el producte
envasat. Per tant, hi ha una separació de funcions per
als individus registrats en les diferents classes d’inscripcions, de tal manera que el personatge d’un segell no
pot ser referit, funcionalment, al contingut de l’àmfora, de la mateixa manera que el personatge d’una inscripció pintada tampoc pot ser referit, funcionalment,
al contenidor. Per tant, les dades dels grafits ante cocturam i els segells giren al voltant de la fabricació de
les àmfores, mentre que els tituli picti i els grafits post
cocturam ens informen sobre la comercialització (o l’ús
que s’estava fent) del producte envasat.
Segons la nostra manera de veure (Berni 2008, 127
s.), el significat dels segells s’ha d’abordar amb l’enfocament inicial de Dressel, que els va atribuir el valor
de «marca de fàbrica», i entendre les seves dades onomàstiques i toponomàstiques en relació amb el lloc de
producció, el propietari del complex terrissaire i les
persones responsables de coordinar l’activitat artesanal
(Dressel 1878). Des d’aquest punt de vista, el missatge
del segell té la finalitat d’indicar, sense ser expressat formalment, el lloc on ha estat fabricat l’objecte de fang
cuit. El missatge es formula amb un llenguatge sintètic basat en simples paraules abreujades que registren
noms d’individus, sense subjecte i predicat, ni atributs
que revelin la identitat del personatge, el seu estatus
social, el pes específic dins del context productiu de la
terrisseria. Cal suposar, doncs, trobar en els textos dels
segells referències nominals relatives al propietari dels
terrenys on s’ubicava la terrisseria, al propietari efectiu
o temporal de la figlina, o al responsable de coordinar
el treball artesanal de l’officina ceramista que va fabricar l’objecte.
provide some prior indications based on the guidelines
set by the very wise H. Dressel at the end of the 19th
century in his studies of the instrumentum inscriptum
of Rome (cil xv). The stamps on the heaviest clay objects are a “factory register” or “an indication of ownership” on finished, mass-produced items. The significance of the marks on amphoras has never been easy
to define and has been the subject of much debate.
We know that these texts are basically limited to onomastic (names of persons) and toponomastic (names
of production sites) indications, expressed in a large
variety of formulas and forms based on the particularities of each pottery.
In the case of amphorae, vessels manufactured to
transport foodstuffs, the debate has focused on two
questions that have yet to be resolved. There are those
who see the marks as a reference to the producer/customer-exporter and those who attribute them to the
amphora manufacturer. In our opinion (Berni 2008,
19 s.), the amphora has a special natural property, that
of the container and the content, which is a determining factor when it comes to understanding its unique
epigraphic system. This duality imposes a limit on the
functions of the different types of inscription: ante
cocturam (before firing) graffiti and stamps are identified with the vessel, whereas the tituli picti (painted
inscriptions) and post cocturam graffiti are related to the
product it contains. In this way there is a separation
of functions for the individuals recorded in the different types of inscription, so that the person named on a
stamp cannot be functionally linked to the content of
the amphora, in the same way as the person referred to
in a painted inscription cannot be functionally linked
to the container. Thus, the information contained
in the ante cocturam graffiti and stamps concerns the
manufacture of the amphora, whereas the tituli picti
and post cocturam graffiti tell us about the marketing of
the packaged product (or the use to which it was put).
From our point of view (Berni 2008, 127 s.), the
significance of the stamps has to be looked at through
Dressel’s initial focus. He believed they were “factory
marks” and understood the onomastic and toponomastic information as relating to the place of production,
the owner of the pottery and the persons responsible
for coordinating the craft activity (Dressel 1878). He
believed that the aim of the stamp was to indicate,
without a formal expression, the place where the fired
clay object had been manufactured. The message is formulated in a synthetic language based on simple abbreviated words that record the names of individuals,
without subject and predicate, or attributes that would
reveal the identity of the person, their social status or
specific importance within the manufacturing context
of the pottery. We have to suppose, therefore, that we
find in the texts of the stamps nominal references relating to the owner of the land on which the pottery was
155
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Aquest conjunt de referències planteja el problema
de la fiabilitat a l’hora d’establir o assignar identitats
a un determinat nom. La tria de l’epigrafista es basa
en la perspectiva de la composició formal dels noms
(Berni i Revilla 2008) i les formes de relació entre elements clau associats (Berni 2008, 135). El diagnòstic
de les formes de representació té en compte: la imatge dels tria nomina, duo nomina, cognomina (tradicionalment interpretats com a noms servils); l’element
discriminatori de l’onomàstica (noms llatins, grecs), i
la morfosintaxi dels noms propis (el cas, genitiu o nominatiu). L’altre context de les formes de relació pren
en consideració la jerarquia dels noms quan apareixen
personatges associats en el mateix objecte (el més desenvolupat sol ser considerat el «titular», i el de nom
més senzill, el personatge «subordinat»).
El grau de desenvolupament i detall dels elements
que integren el text d’un segell varia en funció de la
classe i la forma de l’objecte ceràmic. En els segells
de les àmfores, l’escriptura a base de sigles es justifica pel reduït espai del camp d’escriptura, mentre que
en les tegulae i dolia les paraules solen aparèixer més
desenvolupades, de vegades, fins i tot, amb més acció narrativa, com passa amb la peça 172 del nostre
catàleg: Hermap(hilus, -hroditus) G( ) s(ervus) f(ecit).
Es pot entendre aquesta manera, més o menys explícita, de fer el text d’un segell segons el tipus de suport
ceràmic prenent com a exemple un altre testimoni de
la Catalunya septentrional. Entre el material epigràfic
de la terrisseria del Collet de Sant Antoni (Calonge,
Baix Empordà) (Nolla 2008, 166, fig. 4 i 7), destaca
un segell circular platani sobre pivot d’àmfora de lectura ambigua per la forma i disposició de les lletres, i
un segell rectangular platani·l[---] sobre dolium amb
el mateix nom disposat de manera que fa entenedora
la primera lectura. A més a més, el punt davant de
la lletra l divideix el missatge, com a mínim, en dues
paraules, potser per indicar que el personatge era un
llibert o un esclau de l[---].
Resoldre el missatge escrit dels segells és un desafiament per a tots els qui ens dediquem a confeccionar catàlegs de marques. El motiu és ben simple: els
textos es presenten moltes vegades amb un llenguatge
enigmàtic i fins a cert punt críptic, elaborat a base de
paraules abreujades, normalment reduïdes a simples
inicials. Aquest llenguatge fosc, confús i desordenat es
deu al fet que van ser escrites així, a propòsit, pel mateix
responsable de l’officina ceramista, amb un llenguatge
privat només conegut en l’àmbit de les terrisseries. El
contrari passa amb les inscripcions monumentals de
l’epigrafia lapidària, on els textos segueixen unes regles
i procediments tècnics específics, normalitzats, per ferlos comprensibles per al públic en general. Per aquest
motiu, és més que probable que, ja antigament, la interpretació de les indicacions dels segells del material
ceràmic industrial estigués només a l’abast de poques
156
located, the actual or temporary owner of the figlina, or
the person in charge of the artisanal work of the pottery
officina that manufactured the object.
The set of references poses the problem of reliability
when establishing or assigning identities to a specific
name. The choice of the epigraphist was based on the
perspective of the formal composition of the names
(Berni and Revilla 2008) and the forms of relation between the key associated elements (Berni 2008, 135).
The diagnosis of the forms of representation takes into
account the image of the tria nomina, duo nomina and
cognomina (traditionally interpreted as servile names),
the discriminatory element of the onomastic (Latin
and Greek names) and the morphosyntaxis of the
proper names (the case, genitive or nominative). The
other context of the relationship forms considers the
hierarchy of the names when people appear in association on the same object (the most elaborate is usually considered to be the “titleholder” and the simpler
name, the “subordinate”).
The degree of elaboration and detail of the elements
that make up the text of a stamp varies according to
the type and form of the pottery object. On amphora
stamps, writing in abbreviations or using initials is justified by the small space available, whereas on tegulae and
dolia the words are usually more complete, sometimes
even with more narrative action, as in the case of Item
172 in our catalogue: Hermap(hilus, -hroditus) G( )
s(ervus) f(ecit). We can understand this more or less explicit way of writing the text of a stamp according to the
type of pottery medium, taking as an example another
piece of evidence from northern Catalonia. Among the
most interesting pieces of epigraphic finds from the
pottery of Collet de Sant Antoni (Calonge, Baix Empordà) (Nolla 2008, 166, fig. 4 and 7) are a circular
stamp platani on an amphora spike, with an ambiguous interpretation due to the form and disposition of
the letters, and a rectangular stamp platani·l[---] on
a dolium, with the same name set out in such a way as
to make the first interpretation understandable. Moreover, the dot in front of the letter L divides the message
into a minimum of two words, perhaps to indicate that
the person was a freedman or a slave of L[---].
Deciphering the written message of the stamps is
a challenge for all those involved in compiling catalogues of marks. The reason is very simple: the texts
are often written in an enigmatic and, to a certain
extent, cryptic language based on abbreviated words,
normally just initials. This obscure, confused and disordered language was intentionally written like that by
the person in charge of the pottery officina, using a private idiom known only to potters. This is the opposite
of the monumental inscriptions of lapidary epigraphy,
in which the texts follow specific, standard technical
rules and procedures to make them comprehensible
to the general public. Therefore it is more than likely
Catàleg epigràfic
persones, i que se’n perdés el significat més enllà dels
límits del lloc on van ser marcades. Així mateix, és probable que el missatge escrit dels segells, sobretot el de
les àmfores, no pogués ser interpretat pels receptors
de la mercaderia, i que aquests donessin escassa importància a aquest gènere d’inscripció, digne de poca
estima, no només per la forma abstracta d’un missatge
reduït a simples inicials: també per la deficient qualitat
de la majoria de les empremtes que es documenten a la
superfície de les àmfores romanes.
3.3.2. Marc geogràfic, històric i arqueològic de les
troballes
L’àrea d’estudi és la situada al vessant dret del riu
Francolí, i agafa part del Tarragonès, part del Baix
Camp i el municipi d’Alcover. Els indicis materials
més significatius s’identifiquen amb una ocupació humana del territori relacionada amb la producció de vi,
i responen a un fenomen tecnològic i cultural limitat cronològicament a un període concret de la vida
econòmica de Tarraco. Sabem per les fonts clàssiques
i l’arqueologia (Revilla 2002a) que el port de Tarraco
exporta els seus vins en proporcions importants a partir de finals del principat d’August i fins a finals del
s. i dC i inicis del s. ii dC. La major part de les produccions amfòriques locals constatades a les terrisseries
del Camp de Tarragona se situen dins d’aquest horitzó cronològic, amb un ampli repertori de formes que
poden considerar-se característiques d’aquests tallers:
Oberaden 74, Pascual 1, Dressel 2-4, Dressel 7-11.
L’arqueologia mostra una activitat de la viticultura
ben consolidada, des de finals del s. i aC, que respon a
aquest fenomen exportador tan estès a les ciutats i vil·
les romanes del litoral català i valencià. Però les referències materials relacionades es troben tot just en una
fase inicial del coneixement, la major part inexplorades
fins a l’actualitat, amb estructures sobre la producció
de vi i d’àmfores documentades molt parcialment, que
poques vegades han estat objecte d’excavació arqueològica. Les referències epigràfiques contingudes en aquest
treball es basen, majoritàriament, en troballes antigues
de prospeccions de superfície i en les prospeccions superficials realitzades en el marc del pat. D’altres són
el producte d’indrets excavats recentment i es limiten
a uns pocs jaciments, com són els casos significatius
de la Canaleta i del Mas d’en Corts a les Planes del
Roquís, que ha proporcionat un nombre important de
segells.
Dins dels treballs del pat, s’han pogut reconèixer
dotze terrisseries segures i nou de possibles, distribuïdes
al nord i a l’occident de la ciutat, entre el riu Francolí
i els darrers contraforts de les Muntanyes de Prades.
S’atribueix la fabricació d’àmfores als tallers de Mas de
Gomandí (Riudoms), Mas d’en Corts - les Planes del
Roquís (Riudoms-Reus), Partida del Vila-sec (Alco-
that, even at the time they were written, only a few
people would have been able to interpret the stamps
on industrial pottery and that their meaning would
have been lost beyond the place they were marked.
Likewise, it is probable that the written message of the
stamps, particularly those on amphoras, would not
have been understood by the recipients of the merchandise; they would have given little importance to
this type of inscription, which was barely worthy of attention, not only due to the abstract form of a message
made up of simple initials, but also due to the poor
quality of the majority of the imprints documented on
the surface of Roman amphoras.
3.3.2. The geographical, historical and archaeological setting of the finds
The study area is located to the right of the River Francolí and takes in part of Tarragonès and Baix
Camp counties and the municipality of Alcover. The
most significant material evidence can be identified
with a human occupation of the territory related to
wine production and corresponds to a technological
and cultural phenomenon limited chronologically to
a specific period in the economic life of Tarraco. We
know from the classical sources and archaeology (Revilla 2002a) that the port of Tarraco exported a large
proportion of its wine between the last years of the
principality of Augustus and the end of the 1st and
beginning of the 2nd centuries AD. Most of the local amphora production documented in the Camp
de Tarragona’s potteries can be placed within this
chronological horizon, with a wide range of forms that
can be considered characteristic of those workshops:
Oberaden 74, Pascual 1, Dressel 2-4, Dressel 7-11.
Archaeology shows us a well-established viticulture
activity from the end of the 1st century BC, which
corresponds to the aforementioned export activity
widespread among the Roman towns and villas on the
Catalan and Valencian coasts. However, the related
material references are found right at the beginning
of our knowledge; most are unexplored to date, with
only very partially documented structures of wine and
amphora production, that in only a few cases have
been archaeologically excavated. The epigraphic references contained in this study are based mainly on finds
made during earlier surface surveys and on those carried out as part of the atp. Others have been recently
excavated and are limited to a few archaeological sites,
such as the significant cases of La Canaleta and Mas
d’en Corts in Les Planes del Roquís, which have provided us with a large number of stamps.
As part of the work carried out for the atp, twelve
definite and nine possible potteries have been discovered; they are distributed to the north and west of the
city, between the River Francolí and the foothills of the
157
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
ver), la Canaleta (Vila-seca), el Brugar (Reus), el Vilar
(Reus), els Antigons (Reus), la Buada (Reus) i Muebles
Aterco (Vila-seca). D’altra banda, les recents prospeccions del pat han confirmat els primers vestigis materials
d’una nova figlina a l’establiment rural romà de Sota la
Timba del Castellot (jac 64). Vegem a continuació la
distribució territorial de les inscripcions del catàleg pels
jaciments de l’ager Tarraconensis (figura 1).
– La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp) (jac
71)
Jaciment conegut des del s. xix, amb restes de la
pars rustica d’una probable vil·la romana.2 Es troben
in situ restes visibles de dos forns, el més ben conservat
de planta quadrangular i l’altre cilíndric, així com gran
quantitat de rebutjos ceràmic, especialment de material constructiu. S’hi fabricaven també dolia, i àmfores
de les formes Dressel 2-4 i Dressel 7-11. Els segells
cr (in collo) (139) i ir (in campana) (148) del nostre
catàleg s’han de posar en relació amb la producció local de Dressel 2-4. Tots dos segells semblen registrar
cognomina abreujats dels gestors dels tallers ceramistes.
Una altra marca ir fou documentada en la intervenció
arqueològica de la Canaleta dels anys 2000-2001 (Codex 2001, ref. VLC-01-6005-1) sobre un fragment informe d’àmfora que no hem vist, per la qual cosa no
tenim l’absoluta certesa que es tracti del mateix segell.
Un paral·lel ir de Cartago sobre Dressel 2-4 (figura
2.1) dóna un horitzó cronològic del segon quart del s.
i dC. També s’han documentat les marques ce (141) i
sva (157) en pivots d’àmfora de forma indeterminada,
si bé, segons Massó, la segona, que no hem vist, pot
pertànyer a una altra Dressel 2-4 de la producció local
de la Buada.
Prades Mountains. Amphora manufacture is attributed
to the potteries of Mas de Gomandí (Riudoms), Mas
d’en Corts - Les Planes del Roquís (Riudoms-Reus),
Partida del Vila-sec (Alcover), La Canaleta (Vila-seca),
El Brugar (Reus), El Vilar (Reus), Els Antigons (Reus),
La Buada (Reus) and Muebles Aterco (Vila-seca). Recent surveys carried out under the atp have confirmed
the first material vestiges of a new figlina in the Roman
rural establishment of Sota la Timba del Castellot (site
64). Below we will see the territorial distribution of the
inscriptions in the catalogue for the archaeological sites
of the ager Tarraconensis (Figure 1).
– La Buada / L’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
(site 71)
This archaeological site with the remains of the
pars rustica of a probable Roman villa has been known
since the 19th century2. It has the visible in situ remains
of two kilns; the best preserved has a quadrangular
shape, while the other is cylindrical. There is also a
large amount of pottery waste, particularly of building
material. Dolia and amphoras of the Dressel 2-4 and
Dressel 7-11 forms were also manufactured here. The
cr (in collo) (139) and ir (in campana) (148) stamps
in our catalogue can be linked to the local Dressel 2-4
production. Both stamps appear to record the abbreviated cognomina of the pottery supervisors. Another ir
mark was documented during the archaeological excavations of La Canaleta carried out in 2000 and 2001
(Codex 2001, ref. VLC-01-6005-1); it is on a shapeless
amphora fragment that we have not seen and cannot
therefore say with absolute certainty whether it is the
same stamp. A parallel ir on Dressel 2-4 (Figure 2.1)
from Carthage gives a chronological horizon of the
second quarter of the 1st century AD. The marks ce
(141) and sva (157) on amphora spikes from an undetermined form were also documented there, although,
according to Massó, the second of these, which we
have not seen, could belong to another Dressel 2-4
manufactured locally at La Buada.
– Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp) (jac 57)
Jaciment conegut des de mitjan s. xix amb nombrosos fragments de ceràmica romana en superfície
(material constructiu, antefixes, àmfores), amb signes
de restes de forn, com l’escòria ceràmica i separadors de
forn, que posen en evidència l’existència en aquest indret d’una important terrisseria romana.3 Aquest taller produïa àmfores de les formes Dressel 2-4, Dressel
7-11 i potser també Oberaden 74, així com material
constructiu, i probablement també ceràmica comuna
i dolia. A la producció d’aquest taller corresponen les
marques p (4 ex.) (154), lcm + p (137) i evpra (142),
totes col·locades en colls d’àmfora de la forma Dressel
– Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp) (site 57)
This archaeological site has been known since the
mid-19th century; there have been numerous surface
finds of Roman pottery fragments (building material,
antefixes, and amphoras)3. There are signs of the remains of a kiln, including pottery waste and kiln separators, attesting the existence of an important Roman
2. Vilaseca 1920, 270-271; Sanz 1975, 112-113; Massó 1983,
7; 1978, 29-30; 1998b, 283; Bermúdez i Massó 1984-85, 85 i 65;
Miró 1988, 53; Revilla 1995, 180-181; Járrega 1995, 181-182;
Gebellí 2007, 79-80.
3. Massó 1978, 30-31; 1998b, 283-284; Bermúdez i Massó
1984-85, 66; Romero 1986; Miró 1988, 51-53; Revilla 1995,
174-175; Járrega 1995, 183; Gebellí 2007, 74 s.
2. Vilaseca 1920, 270-271; Sanz 1975, 112-113; Massó 1983,
7; 1978, 29-30; 1998b, 283; Bermúdez and Massó 1984-85, 85
and 65; Miró 1988, 53; Revilla 1995, 180-181; Járrega 1995, 181182; Gebellí 2007, 79-80.
3. Massó 1978, 30-31; 1998b, 283-284; Bermúdez and Massó
1984-85, 66; Romero 1986; Miró 1988, 51-53; Revilla 1995,
174-175; Járrega 1995, 183; Gebellí 2007, 74 s.
158
Catàleg epigràfic
2-4. L’associació lcm + p la tenim ben documentada a
Cartago cap al segon quart del s. i dC (figura 2.1), amb
la qual cosa ens trobem davant una producció amfòrica paral·lela a la de la veïna terrisseria de la Buada.
Dins l’extens jaciment de Sota la Timba del Castellot
s’han recollit en superfície les mateixes variants evpra
i lcm (en un objecte ceràmic indeterminat), que s’han
d’interpretar, a hores d’ara, com a contaminacions de
Mas de Gomandí. Un fragment de tegula amb una
altra variant més gran de lcm (159) reforça l’origen
d’aquesta sèrie epigràfica.
Un altre conjunt de marques sobre àmfores Dressel 2-4 permet relacionar aquest jaciment amb el de
Mas d’en Corts. En tots dos llocs es troben les mateixes marques gallic (147) i silvan (156), sempre
sobre colls de Dressel 2-4. També hi ha coincidència
de noms amb la sèrie lcm sobre tegula.
Entre els abundants fragments de dolia s’han localitzat dues marques associades, mcmart + favsti,
i un grafit numeral de capacitat (169). La lectura del
personatge amb els tria nomina s’ha resolt com a
M. C(lodius) Mart(ialis), amb l’ajuda d’altres variants
amb diferent desenvolupament trobades a Mas d’en
Toda, sobre dolium (170), i a Mas d’en Corts, sobre
àmfora (138), totes dues de produccions locals. Més
endavant fem referència a aquest personatge com a
productor de vi i propietari de les terrisseries d’aquesta
zona durant la primera meitat del s. i dC. Aquest cas
és força interessant perquè permet lligar, per primera
vegada, un testimoni epigràfic sobre ceràmica industrial amb l’elit social de la ciutat romana, amb interessos
econòmics en l’economia de la producció i exportació
dels vins de Tarraco. El personatge L. C( ) M( ) del
segell sobre àmfora i tegula es pot relacionar nominalment amb Clodius Martialis, però no és possible encara precisar el tipus de vincle familiar. D’altra banda, la
presència de tants cognomina sobre diferents tipus de
ceràmica implica un procés de treball a gran escala que
ens permet valorar el jaciment com un gran centre artesanal polivalent. Els noms dels officinatores a què ens
referim són, en ordre alfabètic: Eupra( ), Fausti(nus),
Gallic(us), P( ) i Silvan(us).
– Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp) (jac 90)
El jaciment de Mas d’en Corts, conegut per Forn
del Roquís, es troba allunyat, aproximadament, 1 km
al sud de l’establiment anterior de Mas de Gomandí.4
Va ser descobert el 1952 per Salvador Vilaseca, i prospectat als inicis dels anys vuitanta per Valerià Romero, Jaume Massó i Ramon Capdevila, que van deixar
constància d’una gran quantitat de ceràmica romana a
4. Massó 1978, 30-31; 1998b, 283; Bermúdez i Massó 198485, 66; Romero 1986; Miró 1988, 54; Revilla 1995, 176; Járrega
1995; Vilaseca i Adiego 2002; Gebellí 2007; Cabrelles 2008.
pottery here. This workshop produced amphoras of the
Dressel 2-4, Dressel 7-11 and perhaps the Oberaden
74 forms, as well as building material and probably
also common ware and dolia. The marks of this workshop included p (4 ex.) (154), lcm + p (137) and evpra
(142), all stamped on the necks of Dressel 2-4 amphoras. The association lcm + p is well documented in
Carthage towards the second quarter of the 1st century
AD (Figure 2.1), which means we are looking at amphora manufacture parallel to that of the neighbouring
pottery of La Buada. In the extensive archaeological
site of Sota la Timba del Castellot, surface finds have
been made of the same evpra and lcm variants (on an
undetermined pottery object) that must now be interpreted as contaminants from Mas de Gomandí. A fragment of tegula with another larger variant of lcm (159)
reinforces the origin of this epigraphic series.
Another set of Dressel 2-4 amphora marks allows
us to link this archaeological site to that of Mas d’en
Corts. We find the same gallic (147) and silvan (156)
marks in both places, always on Dressel 2-4 necks. The
names also coincide with the lcm series on tegula.
Among the abundant fragments of dolia, two associated marks, mcmart + favsti, have been found, as
well as a numeric graffito denoting the capacity (169).
The name of the person with the tria nomina has been
interpreted as M.C(lodius) Mart(ialis), with the help of
other variants with a different development found on
dolia at Mas d’en Toda (170) and on amphoras at Mas
d’en Corts (138), both produced locally. We will refer
below to this person as a wine producer and owner
of the potteries in this area during the first half of the
1st century AD. This is a particularly interesting case
because it allows us for the first time to link epigraphic
evidence on industrial pottery to the social elite of the
Roman city who had financial interests in the economy
of Tarraco wine production and export. The personage
L. C( ) M( ) of the amphora and tegula stamps can
be nominally related to Clodius Martialis, although we
cannot specify the precise family link. On the other
hand, the presence of so many cognomina on different types of pottery implies a large-scale operation that
leads us to interpret the archaeological site as a large,
multi-purpose artisanal centre. The names of the officinatores to whom we refer are, in alphabetical order,
Eupra( ), Fausti(nus), Gallic(us), P( ) and Silvan(us).
– Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp) (site 90)
The archaeological site of Mas d’en Corts, known
as Forn del Roquís, is approximately one kilometre to
the south of Mas de Gomandí4. It was discovered in
4. Massó 1978, 30-31; 1998b, 283; Bermúdez and Massó 198485, 66; Romero 1986; Miró 1988, 54; Revilla 1995, 176; Járrega
1995; Vilaseca and Adiego 2002; Gebellí 2007; Cabrelles 2008.
159
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
la vista. A partir de l’any 1997 ha estat objecte de diverses excavacions arqueològiques d’urgència, durant les
quals s’han descobert estructures de dos assentaments
d’èpoques diferents. El més antic té una data inicial
del darrer terç del segle ii aC i una data final de mitjan
segle i aC. Estava destinat a l’activitat agrícola. Al damunt d’aquesta construcció, es va construir un centre
de producció ceràmic, d’època imperial, del qual en coneixem diverses dependències artesanals (forns en bateria, magatzems, dependències de treball, etc.) pròpies d’un centre de grans dimensions (2.200 m2). Les
peces de ceràmica amb cocció deficient són abundants,
entre les quals hi ha, sobretot, material constructiu.
De la segona etapa del jaciment cal distingir dues
fases de vida. La primera, d’època augustal i julioclàudia, on s’han localitzat restes d’un o diversos grans
forns alineats, destinats a coure-hi àmfores, ceràmica
comuna, dolia i material constructiu. En la segona
fase (del 60 al 180 dC) es van documentar més forns
de ceràmica, de dimensions més petites, on es produïa
ceràmica comuna i terra sigil·lada. Pel volum de les
troballes, la terrisseria de Mas d’en Corts va produir
àmfores de les formes Pascual 1 i Dressel 2-4, si bé no
han aparegut fragments amb defectes de cocció o sense
coure. Encara no hi ha constància que es fabriquessin
Oberaden 74 i Dressel 7-11 com s’ha suggerit en alguns treballs.
Cal assenyalar que també es troben amb freqüència
pivots de Pascual 1 i Dressel 2-4 que procedeixen del
territori de Barcelona.5 Els segells acan (2 ex.) (131)
i calam + acan (134) sobre dos fragments de pivots
són originaris de la terrisseria de Can Tintorer (el Papiol) (Pascual 1977, 53). Un altre segell antc[---?]
vel antic[---?] (132) en fragment de pivot de possible Dressel 2-4 pot tenir igualment un origen laietà
per un paral·lel semblant de les Termes Romanes de
Sant Boi de Llobregat (López Mullor 1998, 235, làm.
i.4). Tanmateix, el segell incís c (133) sobre pivot de
Pascual 1 o Dressel 2-4, que apareix a l’excavació
de Cota 64 classificat entre els grafits, s’assembla molt
a tres exemplars documentats per nosaltres a Barcelona
(Berni i Carreras 2001, núm. 7).
A banda, s’han documentat en les àmfores de la
producció local de Mas d’en Corts nombrosos grafits
en pivots i segells sempre estampats al coll. La forma
Pascual 1 és poc abundant i només presenta el segell
[qf ]vln? (2 ex.) (145) amb els tria nomina del personatge Q. [F?]ul(vius) N( ), l’activitat del qual s’ha
de situar entorn del canvi d’era, com a indicador de
l’inici de la producció d’àmfores. Les Dressel 2-4 locals
són les més abundants. Les marques corresponents a
aquesta tipologia es troben sempre col·locades in collo,
frontalment, a l’alçada del naixement superior de les
1952 by Salvador Vilaseca and surveyed at the beginning of the 1980s by Valerià Romero, Jaume Massó
and Ramon Capdevila, who noted a large amount
of Roman pottery visible on the surface. Since 1997,
several rescue excavations have revealed the structures
of two settlements from different periods. The oldest,
a farm, dates from the last third of the 2nd century
BC to the middle of the 1st century BC. An Imperialperiod pottery complex was built over this construction. Various working areas have been excavated (rows
of kilns, storerooms, workshops, etc.), showing that it
was a large production centre (2,200 m2). There are
abundant pieces of poorly-fired pottery, the majority
of which are from building material.
We can distinguish two phases of life in the second
stage of the archaeological site. In the first, from the
Augustan and Julio-Claudian period, the remains of
one or several large aligned kilns used for firing amphoras, common ware, dolia and building material
have been found. In the second phase (from 60 to 180
AD), two smaller kilns used to produce common ware
and terra sigillata were documented. Judging from the
volume of the finds, the Mas d’en Corts pottery produced Pascual 1 and Dressel 2-4 amphoras, although
no fragments with firing defects or unfired pieces have
been found. There is still no evidence that Oberaden
74 and Dressel 7-11 were manufactured there, as some
studies have suggested.
We should point out that it is common to find
Pascual 1 and Dressel 2-4 spikes from the territory of
Barcelona.5 The stamps acan (2 ex.) (131) and calam + acan (134) on two spike fragments are from
the Can Tintorer pottery (El Papiol) (Pascual 1977,
53). Another stamp antc[---?] vel antic[---?] (132)
on a possible Dressel 2-4 spike fragment could have a
Laietanian origin, as a similar stamp was found at the
Roman baths of Sant Boi de Llobregat (López Mullor 1998, 235, ill.. I.4). Likewise, the incised stamp c
(133) on a Pascual 1 or Dressel 2-4 spike, which appears in the Cota 64 excavation classified among the
graffiti, is very similar to three examples we documented in Barcelona (Berni and Carreras 2001, no. 7).
Apart from these, numerous graffiti on spikes and
stamps (always on the neck) have been documented
on the amphoras manufactured locally at Mas d’en
Corts. The Pascual 1 form is not very common and
only has the stamp [qf ]vln? (2 ex.) (145) with the
tria nomina of one Q. [F?]ul(vius) N( ), whose activity
we have to date to around the change of the era, as an
indicator of the start of amphora production. The local Dressel 2-4 are the most common. The marks corresponding to this typology are always placed frontally
in collo, where the upper part of the handle begins. We
5. Així ho hem vist personalment, tant al museu de Riudoms
com en el dipòsit de Cota 64.
5. We have seen this personally, both in the Riudoms museum
and in the Cota 64 store.
160
Catàleg epigràfic
nanses. Les tenim identificades sota la fórmula epigràfica dels cognomina: a[---] (130), gallic (2 ex.) (147),
silvan (2 ex.) (156); i dels tria nomina: mcloma? (2
ex.) (138), q[---]modes[ti] (2 ex.) (152).
Com ja hem explicat abans, segells iguals de
Gallic(us) i Silvan(us) són presents a la veïna terrisseria
de Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp), per la
qual cosa els forns dels dos jaciments es poden considerar adscrits a la mateixa propietat durant la primera
fase de vida de les figlinae. A més a més, aquest suposat
lligam pren força amb la figura del personatge M. Clodius Martialis constatat, amb tres punxons diferents,
als jaciments de Mas d’en Corts, sobre àmfora Dressel 2-4, i sobre dolia a Mas de Gomandí i Mas d’en
Toda.
Finalment, cal fer una breu indicació a les marques
sobre tegula. Tenim el segell lc[m] (159) datat en un
context estratigràfic de ca. 20 aC - 50 dC, i el mateix
nom s’ha trobat sobre tegula i àmfora Dressel 2-4 a
Mas de Gomandí. Més nombrós i del mateix context
cronològic és un altre segell amb el motiu simbòlic de
la palma (158) (entre cinc i sis exemplars) que s’assembla a un altre segell figurat recollit a la vil·la romana de
Barenys, prop de Salou (vegeu més endavant).
have it identified under the epigraphic formula of the
cognomina: a[---] (130), gallic (2 ex.) (147), silvan
(2 ex.) (156) and the tria nomina: mcloma? (2 ex.)
(138), q[---]modes[ti] (2 ex.) (152).
As we have already explained, similar Gallic(us) and
Silvan(us) stamps are found in the neighbouring pottery of Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp) and
therefore the kilns of the two archaeological sites can be
considered as having been under the same ownership
during the first phase of the figlinae. This hypothetical link is reinforced by the fact that that M. Clodius
Martialis is attested, with three different punches, at
the archaeological sites of Mas d’en Corts on Dressel
2-4 amphora and at Mas de Gomandí and Mas d’en
Toda on dolia.
Finally, we have to make a brief reference to the
marks on tegula. We have the stamp lc[m] (159) dated
in a stratigraphic context of ca. 20 BC - 50 AD, and
the same name has been found on tegula and Dressel
2-4 amphora at Mas de Gomandí. More frequent and
from the same chronological context is another stamp
with a symbolic palm motif (158) (five or six examples), which resembles another figurative stamp found
at the Roman villa of Barenys, near Salou (see below).
– Mas d’en Toda (Riudoms, Baix Camp) (jac 62)
Des del camí del Roquís s’accedeix a aquest indret
on s’han trobat restes monumentals (tres mosaics,
nombrosos marbres), escultòriques (estàtua que representa Bacus) i un fragment d’inscripció que van pertànyer a una luxosa vil·la romana, amb una ocupació
molt longeva que perdura ininterrompudament fins al
segle vii dC. El jaciment ha estat prospectat diverses
vegades, i se’n conserven materials al museu de Riudoms, com és el cas del fragment de paret de dolium
amb els segells clm[a]r + arg (170) que registren dos
personatges associats, el titular Cl(odi) M[a]r(tialis),
de qui ja s’ha parlat, i el seu subordinat Arg( ). Hi ha
indicis materials referents a l’existència de fabricació
d’àmfores (Dressel 7-11 amb defecte de cocció; Dressel 2-4 evolucionada).
– Mas d’en Toda (Riudoms, Baix Camp) (site 62)
At this site, which is reached from the Camí del
Roquís track, finds have been made of monumental remains (three mosaics, numerous marbles), sculptures (a
statue depicting Bacchus) and a fragment of inscription
from a luxurious Roman villa with a long, uninterrupted occupation lasting until the end of the 7th century
AD. The archaeological site has been surveyed on several occasions and its finds are preserved in the Riudoms museum; they include the fragment of a dolium
wall with the stamps clm[a]r + arg (170) that record
two associated persons, the titleholder, Cl(odi) M[a]
r(tialis), about whom we have already spoken, and his
subordinate Arg( ). There are material indications referring to the existence of amphora manufacture (Dressel
7-11 with a firing defect; Dressel 2-4 evolved).
– Molins Nous (Riudoms, Baix Camp) (jac 63)
Les restes arqueològiques visibles a Molins Nous
s’han posat en relació amb una vil·la romana, amb estructures arquitectòniques d’una zona residencial, més
un sector industrial amb dipòsits per contenir-hi oli o
vi.6 Se suposa un inici de la vil·la cap a principis del segle ii aC, que devia patir una destrucció entre mitjan s.
iii i el iv dC, per abandonar-se definitivament durant
l’etapa romana tardana (s. v dC). No es té coneixement
que en aquest indret es fabriquessin àmfores, malgrat
que tenim un segell spr? (155) incís sobre un frag-
– Molins Nous (Riudoms, Baix Camp) (site 63)
The visible archaeological remains at Molins Nous
have been linked to a Roman villa, with the structures
of a residential area and an industrial sector including
deposits for olive oil or wine6. The villa is thought to
date from the beginning of the 2nd century BC and to
have suffered destruction between the middle of the
3rd century and the 4th century AD; it was definitively
abandoned during the Late Roman period (5th century AD). There is no evidence that amphoras were
manufactured there, although we do have a stamp spr?
6. Romero 1986; Miró 1998, 54; Járrega 1995, 184, nota 19;
Gebellí 2007, 167.
6. Romero 1986; Miró 1998, 54; Járrega 1995, 184, note 19;
Gebellí 2007, 167.
161
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
ment d’Africana I que erròniament s’havia considerat
com una marca d’àmfora tarraconense (Romero 1986;
Miró 1988). També s’ha trobat un segell circular en
imbrex (165), amb el text O(pus, -fficina) · C(ai) · I( )
Avidi(ani), de procedència indeterminada, si bé Rico
(1995, 212) la dóna com a itàlica pels trets formals de
l’epígraf.
(155) incised on a fragment of Africana that had erroneously been interpreted as a Tarraconense amphora
mark (Romero 1986; Miró 1988). A find was also
made of a circular stamp on imbrex (165) with the text
O(pus, -fficina) · C(ai) · I( ) Avidi(ani) of unknown origin, although Rico (1995, 212) attributes it to Italica
going by the formal traits of the epigraph.
– Sota la Timba del Castellot (Riudoms, Baix Camp)
(jac 64)
El jaciment romà es troba situat al costat del turó
de la Timba del Castellot, sobre el qual s’ubica un poblat ibèric (jac 65).7 Una excavació arqueològica, l’any
1970, va permetre documentar una sitja i algunes parets d’un possible assentament rural d’època romana
tardana. Entre altres materials, va aparèixer un fragment de coll de Dressel 2-4 amb la marca evpra (142).
Un altre segell, lcm (137), que pertany a un estrany objecte de ceràmica cuita, ha estat considerat igualment
entre les marques d’àmfores, suposadament produïdes
al jaciment o a la seva rodalia. En el marc de les prospeccions del pat, es va descobrir una nova terrisseria
en aquest jaciment, que segurament fabricava àmfores
Dressel 2-4 (evolucionades) i material constructiu com
ara tegulae i dovelles per fer arcs. Aquest fet no permet
assegurar que els segells evpra i lcm també s’haguessin
produït en aquest lloc. Nosaltres creiem que poden ser
contaminacions del centre productor de Mas de Gomandí, on els tenim ben documentats sobre àmfores
Dressel 2-4.
– Sota la Timba del Castellot (Riudoms, Baix Camp)
(site 64)
This Roman archaeological site is located on the
side of the hill of La Timba del Castellot on which
there is also an Iberian settlement (site 65)7. An archaeological excavation carried out in 1970 discovered
a silo and some walls of a possible Late-Roman-period
rural settlement. The finds included a fragment of a
Dressel 2-4 neck with the mark evpra (142). Another
stamp, lcm (137), belonging to a strange object of
fired pottery, has also been included among the amphora marks thought to have been manufactured at or
nearby the site. The atp survey here found a new pottery that probably manufactured Dressel 2-4 (evolved)
amphoras and building material such as tegulae and
voussoirs for making arches. However, this does not
allow us to confirm that the stamps evpra and lcm
were also produced here. We believe they could be
contaminations from the Mas de Gomandí production complex, where they are well documented on
Dressel 2-4 amphoras.
– Mas de Valls / Porpres / Pórpores (Reus, Baix
Camp) (jac 87)
Les indagacions arqueològiques i els elements materials recuperats suggereixen l’existència d’una vil·la i
una zona de necròpolis, amb una ocupació des d’època tardorepublicana fins al segle v dC, amb un nivell
de destrucció al segle iii dC.8 A la part residencial de
la vil·la es coneix part del complex termal, i a la zona
industrial, tres lacus d’opus signinum. A banda, hi ha
notícies, no comprovables, de l’existència d’un centre
terrisser. S’ha trobat el segell kato (135) estampat en
un fragment de cos cilíndric d’àmfora tarraconense.
– Mas de Valls / Porpres / Pórpores (Reus, Baix
Camp) (site 87)
The archaeological investigations and finds made
here suggest that there was a villa and a cemetery area
on the site, which was occupied from the Late Republic to the end of the 5th century AD8, with a destruction level in the 3rd century AD. From the residential
area of the villa we know of the baths complex and,
in the industrial zone, of three lacus of opus signinum.
There are also unverifiable reports of a pottery. The
mark kato (135) was found stamped on a cylindrical
fragment of a Tarraconense amphora body.
– Mas de la Boella (Tarragona) (jac 124)
La presència de testimonis arquitectònics i escultòrics, i d’instal·lacions productives com dolia i sitges, fa
pensar en una vil·la senyorial, amb pars rustica i pars
urbana.9 L’establiment comença en època augustal
com a mínim i perdura fins al baix Imperi. Segons una
publicació recent de Massó, el 1942 s’hi va localitzar
– Mas de la Boella (Tarragona) (site 124)
The presence of architectural and sculptural evidence and production facilities such as dolia and silos
leads us to believe that this was a high-status villa with
a pars rustica and a pars urbana9. The establishment
was already operating by at least the time of Augustus
and lasted until the Late Roman period. According to
a recent publication by Massó, in 1942 a dolium that
7. Romero 1986; Miró 1998, 54; Revilla 1995, 177; Járrega
1995, 184; Massó 1998b, 285; Gebellí 2007, 87 i 165.
8. Járrega 2009, 111.
9. Massó 1998.
7. Romero 1986; Miró 1998, 54; Revilla 1995, 177; Járrega
1995, 184; Massó 1998b, 285; Gebellí 2007, 87 and 165.
8. Járrega 2009, 111.
9. Massó 1998.
162
Catàleg epigràfic
in situ un dolium reutilitzat com a dipòsit filtre d’aigua
connectat a una conducció d’aigua romana. Aquest
gran contenidor presentava dos segells associats, clmar
+ vasf?, i un grafit de capacitat (168).
had been reused as a water filter tank connected to a
Roman water conduit was found in situ. This large
receptacle had two associated stamps, clmar + vasf?,
and a capacity graffito (168).
– Els Antigons (Reus) (jac 66)
Jaciment conegut des de mitjan s. xix, redescobert
per Salvador Vilaseca el 1951, arran d’uns treballs agrícoles.10 Les restes documentades en prospeccions i les
darreres excavacions de salvament dels anys setanta
van permetre reconèixer diferents zones residencials i
productives d’una vil·la romana molt important. Els
vestigis materials més antics donen una cronologia inicial al jaciment del segle ii aC (àmfora grecoitàlica i
ceràmica ibèrica). En època altimperial es documenta
la zona residencial, juntament amb la pars rustica, que
ha donat restes d’un magatzem de dolia i la terrisseria
amb tres grans forns de ceràmica. En època tardoantiga la zona sud-oriental del jaciment es converteix en
una àrea de necròpolis amb enterraments en tègula,
fossa simple i àmfora.
Durant el període industrial, que es pot datar en el
segle i dC, va ser centre productor de vi i d’àmfores,
a més de terrisseria per a material constructiu i altres
contenidors. S’han trobat diversos rebutjos de cocció
dins dels forns excavats, entre els quals tenim pivots
d’àmfora amb grafits ante cocturam que porten registrats amb sigles noms dels figuli (Járrega 1995, fig. 3.4
i 4.2). Segons Miró, només s’hi van fabricar Dressel
2-4, però l’anàlisi més acurada feta per Járrega amb els
materials trobats a l’excavació ha permès constatar que
s’hi produïen també àmfores de la forma Dressel 7-11.
No es van detectar segells en els exemplars recuperats,
però sí nombroses lletres esgrafiades en pivots dels dos
tipus d’àmfores.
El material ceràmic dels Antigons és molt abundant i variat, i es conserva al Museu Salvador Vilaseca
de Reus. La major part procedeix de l’abocador del
segle iii dC. Els cinc segells d’àmfora documentats al
museu de Reus ofereixen un ventall cronològic força
ampli, i en cap cas són produccions locals del territori
de la ciutat. Es tracta de béns de consum importats,
arribats a la vil·la des de la capital en diferents èpoques.
El segell més antic és gaesat[ilvcr] (146), en una variant vinària anterior a la Dressel 6A clàssica de producció adriàtica comercialitzada durant la segona meitat
del s. i aC. No hem localitzat en el museu la marca
chr (136) citada per Gebellí en una forma amfòrica
indeterminada de possible origen laietà, potser de la
terrisseria del Morè (Sant Pol de Mar) i sobre Pascual
1. També es va localitzar el segell fronto (144) en un
fragment d’àmfora indeterminada. Hi ha constància
– Els Antigons (Reus) (site 66)
An archaeological site known since the mid-19th
century and rediscovered by Salvador Vilaseca in 1951
as a result of agricultural work10. The remains documented in surveys and the most recent rescue excavations in the 1970s revealed the different residential
and productive areas of a very large Roman villa. The
earliest material vestiges give the archaeological site an
initial chronology of the 2nd century BC (Greco-Italic
amphoras and Iberian pottery). A residential area is
documented in the Early Roman period, together with
a pars rustica where the remains of a dolia store and the
pottery with three large kilns were found. In the Late
Antiquity, the southeastern area of the archaeological
site was used as a cemetery with tile, simple grave and
amphora burials.
During the industrial period, which can be dated
to the 1st century AD, it produced wine and amphoras, as well as building material and other types of
receptacle. Several firing rejects were found when the
kilns were excavated, among which we have amphora
spikes with ante cocturam graffiti recording the names
of the figuli in initials (Járrega 1995, fig. 3.4 and 4.2).
According to Miró, only Dressel 2-4 was manufactured here, although a more detailed analysis carried
out by Járrega on the finds from the excavation has
shown that Dressel 7-11 amphoras were also made.
No stamps were identified on the pieces found, but
there were numerous graffitied letters on the spikes of
the both types of amphora.
The abundant and varied pottery finds from Els
Antigons are preserved in the Salvador Vilaseca Museum in Reus. Most of them are from the 3rd century AD
dump. The five amphora stamps documented in the
Reus museum offer quite a wide chronological range
and in none of the cases were they manufactured locally
within the territory of the city. They are from imported
consumer goods brought to the villa from the capital
in different periods. The oldest stamp is gaesat[ilvcr]
(146), in a wine version prior to the classic Dressel 6A
manufactured in the Adriatic and traded during the
second half of the 1st century BC. We were unable to
find in the museum the mark chr (136) quoted by
Gebellí on an undetermined amphora form of possible Laietanian origin, perhaps from the Morè pottery
(Sant Pol de Mar) and on Pascual 1. The stamp fronto
(144) was also found on a fragment of undetermined
10. Bermúdez i Massó 1984-85, 66; Miró 1988, 53-54; Massó 1998b, 284; Járrega 1995, 180-181, fig. 3 i 4; Gebellí 2007,
76-79.
10. Bermúdez and Massó 1984-85, 66; Miró 1988, 53-54;
Massó 1998b, 284; Járrega 1995, 180-181, fig. 3 and 4; Gebellí
2007, 76-79.
163
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
de dues marques bètiques in ansa tardanes, lev[ge]n
(149) en Keay 16 i cronologia de mitjan s. iii dC, i
[o]ctavia[nvs] (153) en Dressel 23 del segon quart
del s. v dC. Aquest conjunt pot semblar parcial i limitat, però la informació que podem extreure de les
inscripcions és de gran interès per avançar en el coneixement sobre les xarxes comercials del port de Tarraco
dins l’economia interprovincial de l’Imperi romà.
amphora. There is evidence of two late Baetican marks
in ansa, lev[ge]n (149) in Keay 16, from the mid-3rd
century AD, and [o]ctavia[nvs] (153) on Dressel 23
from the second quarter of the 5th century AD. This
assemblage may appear to be partial and limited, but
the information we can glean from the inscriptions is
of considerable interest for advancing our knowledge
of the trade routes from the port of Tarraco within the
inter-provincial economy of the Roman Empire.
– La Canaleta (Vila-seca) (jac 143)
De materials de la Canaleta se’n coneixen des del
s. xix, però no va ser fins a la dècada de 1970 quan
començaren a exhumar parcialment les restes de la vil·
la romana.11 Llavors, s’hi van recollir nombroses peces
de rebuig o amb indicis de sobreexposició al foc i s’hi
va documentar un possible hipocaust, i tot plegat es va
relacionar amb l’existència d’un forn d’àmfores. Durant la intervenció de l’any 2000 també s’hi van documentar estructures de murs cremats, i en un costat, un
abocador ceràmic d’àmfores majoritàriament de tipus
Oberaden 74. A les excavacions del 2003 al 2005 es
documentà una zona industrial amb un conjunt d’almenys sis forns de diverses característiques. En aquesta zona també es fabricaven Oberaden 74, a més de
diferents produccions ceràmiques (comuna, morters,
pondera). Al sud-oest del conjunt es va documentar
una àrea de processament de vi, amb una premsa (torculum) i magatzem de dolia.
Segons Maria Adserias, la major part de les restes
documentades daten d’entre la meitat del s. i aC i la
meitat del s. i dC. L’epigrafia amfòrica que tenim documentada pot ajudar a precisar encara més aquests
dos límits cronològics. D’una banda, tenim documentada la marca qmaeant (150) en àmfora Dressel 1B
itàlica de la regió lacial de Terracina, que es troba ben
datada en el derelicte de la Madrague de Giens entre els anys 75 i 60 aC (Tchernia, Pomey i Hesnard
1978). La presència d’àmfores itàliques Dressel 1A i
1B, així com de ceràmiques campanianes A, fa pensar
en un establiment rural precedent a la vil·la. Segons
Gebellí, les restes més modernes no semblen arribar
a l’època flàvia, però tenim documentada la marca
[---]mari (151) en àmfora Dressel 2-4 flàvia de producció narbonesa, així com el mateix nom sobre tegula
igualment fabricada a la terrisseria francesa de Frejús
(Var) (Laubenheimer, Béraud i Gébara 1991; Laubenheimer i Schmitt 2009, 43).
Les nombroses Oberaden 74 assenyalen el moment
inicial del centre productor de vi, encara per precisar,
dins l’època augustiana anterior al canvi d’era. Sobre
aquesta tipologia tenim documentades dues variants
del segell philodamvs (143) (segons Gebellí, també
està present sobre tubuli). També està present la marca
– La Canaleta (Vila-seca) (site 143)
Finds from La Canaleta have been known since the
19th century, although it was not until the 1970s that
the remains of the Roman villa began to be partially
exhumed11. At that time numerous rejected pieces of
pottery of with signs of having been over-fired were
collected and a possible hypocaust was documented.
This evidence was related to the existence of an amphora kiln. During the excavations in the year 2000, burnt
wall structures were also documented and, on one side,
a dump of amphoras, mainly of the Oberaden 74 type.
During the excavations carried out between 2003 and
2005 an industrial area was documented with at least
six kilns with different features. This site also manufactured Oberaden 74, as well as other pottery items
(common ware, mortars, pondera). In the southwestern
part of the site a wine processing area was documented
with a press (torculum) and a dolia store.
According to Maria Adserias, the majority of the
documented remains date from between the mid-1st
century BC and the mid-1st century AD. The amphoric epigraphy we documented can help to narrow down
these chronological limits. On the one hand, we have
documented the mark qmaeant (150) on an Italic
Dressel 1B amphora from the Latial region of Terracina, which is well-dated in the shipwreck of Madrague
de Giens between 75 and 60 BC (Tchernia, Pomey
and Hesnard 1978). The presence of Italic Dressel 1A
and 1B amphoras, as well as Campanian A pottery,
leads us to believe that a rural establishment preceded
the villa on this site. According to Gebellí, the most
modern remains do not appear to last until the Flavian
period, although we have documented the [---]mari
(151) mark on a Dressel 2-4 Flavian amphora manufactured in Narbonne, as well as the same name on
tegula also manufactured in the French pottery of Frejús (Var) (Laubenheimer, Béraud and Gébara 1991;
Laubenheimer and Schmitt 2009, 43).
The numerous examples of Oberaden 74 indicate
the initial stages of the wine producing centre, the location of which is still to be exactly pinpointed, within
the Augustan period prior to the change of era. For
this typology we have two variants of the philodamvs
11. Miró 1981-1982; Bermúdez i Massó 1984-85, 66; Massó
1998b, 284; Adserias 1998, 64-68; Gebellí 2007, 94-97.
11. Miró 1981-1982; Bermúdez and Massó 1984-85, 66;
Massó 1998b, 284; Adserias 1998, 64-68; Gebellí 2007, 94-97.
164
Catàleg epigràfic
sexdomiti (140) de les produccions del taller de l’Aumedina de Tivissa, i que, segons Gebellí, podria haver
estat emprada simultàniament en les dues terrisseries,
fet que pot vincular-les a un mateix propietari. A la
Canaleta s’han documentat, amb seguretat, la producció del tipus Pascual 1 i Dressel 2-4, i està per corroborar la possibilitat que s’hi produïssin Dressel 7-11.
– Mas del Xaranga / Partida de la Pujada de na
Ponça / Villahermosa (Cambrils) (jac 206)
Troballes superficials fan pensar en una vil·la romana (restes constructives, plaques de marbres d’importació, tessel·les).12 L’equip del pat va prospectar la
zona i hi constatà concentracions de materials industrials (dolium, tegula, imbrex, àmfores tarraconenses i
africanes). Entre les troballes destaca un fragment de
later amb un segell orbicular fabricat a Roma durant
els primers decennis del s. ii dC; s’hi llegeix (160):
[C. Cal]petani Hermetis / opus d[oli]are ex fig(linis) /
[Caesari]s N(ostri). D’aquest officinator se’n coneix un
altre testimoni al Museu de Mataró (Rico 1995, 212).
A més, també es localitza en el museu de Riudoms un
fragment de tegula amb el segell ivc vel lvc? (161).
– Barenys (Salou) (jac 171)
El jaciment es localitza al nord del nucli urbà de
Salou.13 Es tracta, segurament, d’un assentament romà
tipus vil·la, amb una important àrea de producció ceràmica i instal·lacions agrícoles. L’any 2007 s’ha excavat
en extensió sota la direcció de Pedro Otiña i Nemesis.
Les darreres intervencions situen la vida del jaciment
entre mitjan segle i aC i el tercer quart del segle i dC.
Crida l’atenció la gran abundància de material de
construcció ceràmic amb gran quantitat de rebutjos de
forn. Entre les tègules amb inscripció, ha estat possible
documentar l’empremta d’un Pompeius tres vegades,
amb dues variants [-]pompeiav i pompei (164) de diferent desenvolupament. També tenim una altra marca
amb el motiu decoratiu o simbòlic de la palma (158),
anàloga a la que es troba repetida moltes vegades a Mas
d’en Corts (vide supra). L’excavació d’aquest jaciment
va permetre localitzar un important volum de dolia escampats fora del seu lloc original. Un dels fragments
de paret de dolia recuperats porta dues marques associades, q[---]m + ove aut ovf (166), de difícil lectura.
– La Burguera (Salou) (jac 174)
El jaciment es troba al nord del nucli de Salou i es
va excavar en extensió entre el 2001 i el 2002, sota la
direcció de Díaz, Bosch i Macias.14 En època de Tiberi
s’hi va construir una vil·la rústica amb els primers indicis d’elaboració de vi, on es detecten un magatzem de
12. Piñol, López i Martí 2000, 284-285, fig 1.1; hep 10, 595.
13. Adserias 1998, 86.
14. Díaz, Bosch i Macias 2004.
(143) stamp documented (also found on tubuli, according to Gebellí). Also found is the sexdomiti
(140) mark from the L’Aumedina workshop in Tivissa,
which, according to Gebellí, may have been simultaneously used in both potteries, meaning that they may
have had the same owner. It has definitely been shown
that Pascual 1 and Dressel 2-4 were made at La Canaleta and the possibility of Dressel 7-11 production is
yet to be confirmed.
– Mas del Xaranga / Partida de la Pujada de na
Ponça / Villahermosa (Cambrils) (site 206)
Surface finds indicate the presence of a Roman
villa (building remains, imported marble plaques and
tesserae)12. The atp team surveyed the area and confirmed concentrations of industrial material (dolium,
tegula, imbrex, Tarraconense and African amphoras). A
particularly interesting find was the fragment of later
with an orbicular stamp manufactured in Rome during
the first decades of the 2nd century AD; it reads (160):
[C. Cal]petani Hermetis / opus d[oli]are ex fig(linis) /
[Caesari]s N(ostri). We have another testimony of this
officinator in the Museum of Mataró (Rico 1995, 212).
In addition, the Riudoms museum has a fragment of
tegula with the stamp ivc vel lvc? (161).
– Barenys (Salou) (site 171)
This archaeological site is located to the north of the
urban area of Salou13. It was probably a Roman villatype settlement with a large area dedicated to pottery
manufacture and farming facilities. In 2007 an openarea excavation was carried out under the supervision
of Pedro Otiña and Nemesis. The latest excavations
date the life of the site to between the mid-1st century
BC and the third quarter of the 1st century AD.
Of particular interest is the abundance of building
material, with a large quantity of firing rejects. Among
the tegulae with inscriptions, it has been possible to
document the imprint of one Pompeius three times,
with two variants [-]pompeiav and pompei (164) written differently. We also have another mark with a decorative or symbolic palm motif (158), analogous to that
found on many examples at Mas d’en Corts (vide supra).
The excavation of this archaeological site uncovered a
large volume of scattered dolia at some distance from
their place of origin. One of the fragments of dolia wall
found has two associated marks, q[---]m + OVER auto
OFF (166), that are difficult to interpret.
– La Burger (Salou) (site 174)
This archaeological site is north of the urban area
of Salou and was subjected to an open-area excavation
12. Piñol, López and Martí 2000, 284-285, fig 1.1;
595.
13. Adserias 1998, 86.
hep
10,
165
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
dolia i una àrea amb tres dipòsits al seu costat. La cella
vinaria de la Burguera s’amplia en època julioclàudia o
segona meitat del segle, i s’hi afegeix també una zona
de premsa i un important sistema de basses i lacus. Entre els nombrosos fragments de dolia documentats destaquen un nombre significatiu de grafits post cocturam
de capacitat, i un grafit nominal l·f·m·n·met (167),
on s’ha llegit L(uci) f(ilius) M(arci) n(epos) Met(?), i
planteja la possibilitat d’un personatge vinculat a la família propietària de la vil·la.
3.3.3. Algunes reflexions a manera de cloenda
La important troballa epigràfica al·lusiva a
M. Cl(odius) Mart(ialis) sobre àmfora i dolia als jaciments veïns de Mas de Gomandí, Mas d’en Corts i
Mas d’en Toda, en un context productiu molt precís,
reflecteix els interessos d’una part de les elits de Tarraco
en la producció i la distribució de certs vins. El lligam
ens ve donat per la inscripció d’un pedestal trobada al
carrer de Sant Fructuós de Tarragona (rit 168), a la
vora del port, en la qual trobem un personatge amb el
mateix nom: M(arco) Clodio M(arci) f(ilio)] / Gal(eria)
Martia[li] / IIvir(o) q(uaestori) flamin[i] / Aug(ustorum)
praef(ecto) fab[r(um)] / praef(ecto) ins[ular(um)] / [Baliarum---].
La inscripció lapidària registra un personatge important de l’orde eqüestre: duumvir de la ciutat de
Tarraco i prefecte de les illes Balears. Aquesta inscripció es data entre l’època flàvia i la primera meitat del
segle ii, mentre que un dels segells en àmfora de Mas
d’en Corts pertany a un context estratigràfic que no
sobrepassa el 50 dC, amb la qual cosa no el podem
identificar, amb precisió, amb el del pedestal, però
potser sí amb el seu pare, que comparteix el mateix
praenomen. D’altra banda, les dades epigràfiques de
què disposem mostren l’existència de vincles econòmics d’altres Clodii de Tarraco a les vil·les d’un territori una mica més lluny. Es coneix una inscripció de
l’entorn de Darró (Vilanova i la Geltrú) (López Mullor et al. 1992, 76; Revilla 1995, 154), datada al s. ii
dC, dedicada a un C. Clodius Aemilianus (rit 932),
que podria relacionar-se amb un personatge homònim de Tarraco (3). S’ha assenyalat la possibilitat que
es tractés d’un resident de la capital amb propietats en
la zona del Garraf.
Sobre l’estudi del material amfòric de Mas d’en
Corts, ens ha cridat poderosament l’atenció la presència d’un nombre significatiu de pivots d’àmfores de vi
laietà fabricades a la zona de Barcelona. El fet de trobar
aquest tipus de materials d’importació en un territori
productor de vi a gran escala causa una certa sorpresa.
El treball arqueològic no aclareix la raó de ser d’aquestes produccions foranes en l’àmbit de la terrisseria,
però es pot suposar que haurien format part dels béns
de consum d’una vil·la romana propera. La presència
166
between 2001 and 2002 under the supervision of Diaz,
Bosch and Macias14. A rustic villa was built during the
Tiberian period with the first indications of wine production; a dolia store and an area with three deposits next to it were discovered. The cella vinaria of La
Burger were expanded during the Julio-Claudian era or
the second half of the century and a pressing area and
a major system of pools and lacus were added. Among
the numerous fragments of dolia documented there is
a significant number of post cocturam capacity graffiti
and a nominal graffito l·f·m·n·met (167), on which
can be read L(uci) f(ilius) M(arci) n(epos) Met(?), possibly a person linked to the family that owned the villa.
3.3.3. Some reflections by way of closure
The important epigraphic find alluding to
M.Cl(odius) Mart(ialis) on amphora and dolia at the
neighbouring archaeological sites of Mas de Gomandí, Mas d’en Corts and Mas d’en Toda, in a very precise productive context, reflects the interests of part
of the Tarraco elite in the production and distribution of certain wines. The link is provided to us by
the inscription on a pedestal found in Sant Fructuós
Street in Tarragona (rit 168), near the port, on which
we find a reference to a person of the same name:
M(arco) Clodio M(arci) f(ilio)] / Gal(eria) Martia[li] /
IIvir(o) q(uaestori) flamin[i] / Aug(ustorum) praef(ecto)
fab[r(um)] / praef(ecto) ins[ular(um)] / [Baliarum---].
The lapidary inscription records an important
personage from the equestrian order, duumvir of the
city of Tarraco and prefect of the Balearic Islands. This
inscription dates from between the Flavian era and
the first half of the 2nd century, whereas one of the
stamps on amphora from Mas d’en Corts comes from
a stratigraphic context of no later than 50 AD. This
means that we cannot definitely identify it with the
person of the pedestal, although it may perhaps have
been his father who shared the same praenomen. On
the other hand, the epigraphic data we have at our
disposal shows that there were economic ties between
other Clodii from Tarraco and the villas of a territory a
little farther away. We know of an inscription from the
area of Darró (Vilanova i la Geltrú) (López Mullor et
al. 1992, 76; Revilla 1995, 154) dated to the 2nd century AD and dedicated to one C. Clodius Aemilianus
(rit 932), who could be linked to a person of the same
name in Tarraco (3). It has been suggested that he may
have been a resident of the capital with properties in
the Garraf area.
As far as the study of the amphoric material from
Mas d’en Corts is concerned, our attention has been
strongly drawn to the presence of a significant number
of spikes from Laietanian wine amphoras manufac14. Díaz, Bosch and Macias 2004.
Catàleg epigràfic
Figura 1. Ubicació dels jaciments on s’han trobat les marques ceràmiques estudiades en aquest capítol. Mapa: I. Fiz.
Figure 1. The archaeological sites where the pottery marks studied in this chapter were found. Map: I. Fiz.
167
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
de vins del litoral central de Catalunya és bastant corrent en el territori i el centre urbà de Tarraco. Aquest
detall és un excel·lent referent per comprendre i valorar la versatilitat del model econòmic de la capital de
la província, i l’estreta relació socioeconòmica existent
entre ports i ciutats al litoral català. També a Barcelona hem pogut documentar àmfores fabricades a la
Catalunya meridional, com la marca cmvsnep de C.
Mus(sidius) Nep(os), de la qual coneixem el lloc de producció a Mas del Catxorro (Benifallet, Baix Ebre)
(Berni i Carreras 2001, núm. 22).
La producció amfòrica del camp occidental de Tarraco està molt ben representada pel tipus Dressel 2-4,
amb abundant informació epigràfica (segells i grafits).
Aquests indicis, de mica en mica, ens permeten comprendre i plantejar noves hipòtesis sobre el caràcter polivalent d’aquestes indústries, l’organització del treball
artesanal a les figlinae, així com les possibilitats d’acció
sobre l’agricultura i el comerç de les elits de la ciutat.
L’estudi de les àmfores dipositades als museus ens ha
permès també observar algunes característiques pròpies d’aquests contenidors ceràmics.
Morfològicament (Gebellí 2007, 113-114), la variant Dressel 2-4 de Tarraco presenta uns trets que
són comuns a la resta de les àmfores Dressel 2-4 d’inspiració itàlica produïdes en altres indrets de les terres
catalanes. El tipus d’àmfores localitzat en aquestes
terrisseries presenta una clara separació entre el coll i
el cos, amb la part de la campana superior ben manifesta per les dues carenes en els punts d’unió. D’altra
banda, s’observen dos perfils de vores, llavis arrodonits i triangulars de poca alçada. Les nanses són bífides i el pivot massís. Les pastes de Tarragona són de
color beix, amb tonalitats que van del beix groguenc
al beix rosat, amb desgreixant mitjà o gros de color
gris o blanc.
Cal desmentir categòricament l’afirmació que la
majoria d’àmfores produïdes al territorium de Tarraco
no porten segell, com s’ha escrit sovint. Aquest catàleg
epigràfic sembla demostrar que no en són tan poques,
i que caldrà fer una revisió més acurada dels corpora
epigràfics per mirar de distingir allò que és de Tarraco dels materials de la mateixa tipologia produïts en
altres indrets de la Tarraconense. Hem pogut constatar un tret en la forma de segellar les àmfores que ens
pot servir per discriminar. La Dressel 2-4 del Camp
de Tarragona se segella preferentment en la part frontal del coll de l’àmfora, a l’altura de l’arrencada inicial
de les dues nanses, i amb menys freqüència a la campana superior del recipient (148). Les marques sobre
Dressel 2-4 de la zona de Barcelona i Badalona estan
sempre col·locades en el pivot, llevat d’un parell d’excepcions (Comas 1997, 111). A les terrisseries del riu
Ebre, com és el cas de l’Aumedina (Tivissa), les trobem
igualment sobre coll i entre les nanses (Revilla 1993,
79). La distribució geogràfica d’aquest modus operandi
168
tured in the Barcelona area. The find of this type of
imported item in a large-scale wine producing area is
surprising. Archaeology has not been able to come up
with a good reason for the presence of these foreign
manufactures in the area of the pottery, but we can
hypothesise that they were from goods consumed at a
nearby Roman villa. The presence of wines from the
central Catalan coast is quite common in the territory
and city of Tarraco. This detail is an excellent reference
for understanding and evaluating the versatility of the
provincial capital’s economic model, and the close
relationship between the ports and the towns of the
Catalan coast. In Barcelona we have also been able to
document amphoras manufactured in southern Catalonia, such as the mark cmvsnep of C. Mus(sidius)
Nep(os), which we know was produced at Mas del
Catxorro (Benifallet, Baix Ebre) (Berni and Carreras
2001, no. 22).
Amphora production in the countryside to the
west of Tarraco is well represented by the Dressel 2-4
type, with abundant epigraphic information (stamps
and graffiti). Little by little these indications help our
understanding and allow us to put forward new hypotheses on the polyvalent nature of these industries,
how the artisanal work in the figlinae was organised,
and the part the city elites played in the agriculture
and commerce. The study of the amphoras held in
museums has also allowed us to observe some of the
characteristics of these pottery receptacles.
Morphologically (Gebellí 2007, 113-114), the
Dressel 2-4 variant from Tarraco has traits in common
with the rest of the Italic-inspired Dressel 2-4 amphoras manufactured in other parts of the Catalan territory. The type of amphora found in these potteries shows
a clear separation between the neck and the body, with
the part of the upper bell well manifested by the two
carinations on the joins. On the other hand, we can
see two edge profiles and rounded and triangular lips
of little height. The handles are bifid and the spike is
solid. The pastes from Tarragona are beige with tonalities ranging from yellowish-beige to pinkish-beige and
they have a grey or white, medium or large filler.
The statement that has so often been written that
the majority of amphoras manufactured in the territorium of Tarraco have no stamps can be categorically
denied. This epigraphic catalogue appears to show that
they are many and that a more accurate review of the
epigraphic corpora is needed to distinguish which of
the materials of the same typology are from Tarraco
and which were manufactured in other parts of the
Tarraconense. We have been able to verify a trait in the
way the amphoras were stamped that may help us to
differentiate them. The Dressel 2-4 from the Camp de
Tarragona were mainly stamped on the front of the
neck, at the height of the beginning of the two handles,
and less frequently on the upper body of the receptacle
Catàleg epigràfic
permet distingir dues formes diferents de marcar les
àmfores entre les zones central i meridional de l’àrea
litoral catalana. Per aquest motiu, pensem que la suposada escassetat de segells en les àmfores de la zona
de Tarraco ha de ser atribuïda a la posició del segell
sobre l’àmfora, ja que resulta més còmode durant les
prospeccions cercar segells en els pivots que no en els
fragments informes de coll.
Com ha deixat escrit Gebellí (2007, 114), el final
de la producció de les Dressel 2-4 és força imprecís,
com a recipient dedicat a l’exportació del famós vi de
Tarraco recollit a la Historia Naturalis de Plini el Vell, o
a les obres poètiques de Marcial i Sili Itàlic, que se situen a finals del s. i i principis del següent. Sobre aquest
fet s’ha suposat una duració limitada al s. i, amb el
moment d’apogeu en època julioclàudia, en què es daten dos testimonis epigràfics segurs trobats a Cartago
(figura 2). A Tarraco ciutat es documenten Dressel 2-4
en un abocador del carrer de la Unió, 5, amb una cronologia del final del s. i i inici del ii dC (Güell 1992;
Gebellí 2007, 115). Recentment, Otiña (2005), i Járrega i Otiña (2008), han donat a conèixer una nova
variant de Dressel 2-4 «evolucionada», coneguda, esporàdicament, als Munts (Altafulla), Barenys (Salou),
els Masos (Cambrils), Mas d’en Gras (Vila-seca) i els
Antigons (Reus), si bé encara no se n’ha pogut localitzar cap centre productor, tot i que el tipus d’argila
suggereix un origen en aquesta àrea. Es distingeix de
la Dressel 2-4 «clàssica» pel fet de tenir un llavi amb
un perfil marcadament quadrangular, i, pels contextos
de les troballes, el període de vida s’ha de situar en la
segona meitat del s. ii dC i l’inici del s. iii dC.
Tanmateix, s’ha parlat de la davallada de les exportacions de vi en època flàvia, fet que l’arqueologia desmenteix. Per al període flavi tenim ben documentades
a l’illa de Còrsega les restes del derelicte de Marina di
Fiori (Porto Vecchio) (Bernard 2007, 467-471), amb
un carregament mixt, format, majoritàriament, per
àmfores Dressel 7-11 tardanes i Dressel 2-4 tarraconenses (les més nombroses). Les àmfores de vi presenten quatre variants de llavis triangulars de poca alçada
i s’han documentat tres tipus de segells col·locats en les
posicions que acabem de descriure per a les àmfores de
l’ager Tarraco (figura 2). La sèrie flavi (16 ex.) apareix
«sur le haut du col sous la lèvre, au niveau de l’attache supérieure des anses»; les altres dues sèries, evp (3
ex.) i qcorne/fvscus (8 ex.), en les proximitats de la
línia de la carena. Ens preguntem si el segell evp pot
ser una variant més moderna de l’evpra del jaciment
de Mas de Gomandí. L’últim segell, que porta en el
mateix punxó l’associació de Q. Corne(lius) Ner( ) +
Fuscus, té un paral·lel català al lloc conegut per Vall
de Porcs (Riba-roja, Ribera d’Ebre) (troballa de Jaume
Noguera Guillén). Aquesta marca ja havia sigut objecte d’estudi en un antic treball (Berni, Carreras i Revilla 1998), on s’havia posat en relació familiar amb la
(148). The marks on Dressel 2-4 from the Barcelona
and Badalona areas are always placed on the spike, with
only a couple of exceptions (Comas 1997, 111). In the
River Ebro potteries, such as L’Aumedina (Tivissa), we
also find the marks on the neck and between the handles (Revilla 1993, 79). The geographical distribution
of this modus operandi allows us to distinguish two different ways of marking amphoras between the central
and southern zones of the Catalan coastal area. For this
reason, we believe that the hypothetical lack of amphora stamps from the Tarraco area can be attributed
to their position on the amphora, as it is easier during excavations to look for stamps on the spikes rather
than on the shapeless fragments of the neck.
As Gebellí wrote (2007, 114), we cannot date with
any precision the end of Dressel 2-4 production as
the receptacle used to export the famous Tarraco wine
mentioned in Pliny the Elder’s Historia Naturalis and
the poetic works of Martial and Silius Italicus from the
end of the 1st and beginning of the 2nd centuries. Based
on this, it has been assumed that they were limited to
the 1st century, with their production peaking in the
Julio-Claudian period, during which we have two definite epigraphic testimonies found at Carthage (Figure
2). In the city of Tarraco, Dressel 2-4 is documented in
a dump excavated at number 5, Unió Street dated to
the end of the 1st and the beginning of the 2nd centuries
AD (Güell 1992; Gebellí 2007, 115). Recently, Otiña
(2005), and Járrega and Otiña (2008), have brought
to light a new variant of “evolved” Dressel 2-4, which
has been found sporadically at Els Munts (Altafulla),
Barenys (Salou), Els Masos (Cambrils), Mas d’en Gras
(Vila-seca) and Els Antigons (Reus); the manufacturing centre has yet to be discovered, although the type
of clay suggests it originates in this area. It can be distinguished from the “classic” Dressel 2-4 by its lip with
a marked quadrangular profile and the contexts of the
finds; the period of life has to be situated in the second
half of the 2nd and beginning of the 3rd centuries AD.
Likewise, a drop in wine exports during the Flavian period has been written about, although this is
not backed up by archaeology. For the Flavian period
we have the well documented remains on the island of
Corsica of the Marina di Fiori (Porto Vecchio) shipwreck (Bernard 2007, 467-471), with a mixed cargo
made up mainly of late Dressel 7-11 and Tarraconense
Dressel 2-4 (the most numerous) amphoras. The wine
amphoras present four variations of low triangular lips
and three types of stamp are documented in the positions we have just described for the amphoras of the
ager of Tarraco (Figure 2). The flavi (16 ex.) series appears “sur le haut du col sous la lèvre, au niveau de l’attache supérieure des anses”; the other two series, evp
(3 ex.) and qcorne/fvscus (8 ex.), are near the line of
the carination. We ask ourselves if the evp stamp could
be a more modern variant of the evpra from the Mas
169
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
variant eros/q·c·ner documentada a Barcelona i Sax
(Villena, Alacant). En aquell treball vam suggerir que
es tractés d’una producció de la zona de Barcino, però
ara, amb les noves dades que aportem en aquest treball, pensem que ha de ser revisada.
de Gomandí archaeological site. The last stamp, which
has the association of Q. Corne(lius) Ner( ) + Fuscus
on the same punch, has a Catalan parallel in the place
known as Vall de Porcs (Riba-roja, Ribera d’Ebre, Tarragona) (a find made by Jaume Noguera Guillén).
This mark has already been studied in a previous work
(Berni, Carreras and Revilla 1998), where it was given
a family relation to the eros/q·c·ner variant documented in Barcelona and Sax (Villena, Alacant). In
that study we suggested that it had been manufactured
in the Barcino area, but with the latest data available
from this study, we believe this should be revised.
N.B. site refers to the site catalogue in Volume 6 of
Ager Tarraconensis, in press.
170
Catàleg epigràfic
Figura 2. [1-2]: Dressel 2-4 i marques de l’àrea occidental de Tarraco documentades a Cartago (Freed 1998, fig. 1 i 2); [3-4]: dos
segells inèdits en Dressel 23 i Dressel 20 trobats al camí de Pira (Barberà de la Conca; Museu de Montblanc); [5-11]: àmfores i segells
en Dressel 2-4 tarraconense del derelicte de Marina di Fiori (Porto Vecchio, Còrsega) (Bernard 2007, fig. 10-11).
Figure 2. [1-2]: Dressel 2-4 and marks from the western part of Tarraco documented in Carthage (Freed 1998, figs. 1 and 2); [3-4]:
two unpublished stamps on Dressel 23 and Dressel 20 found at Camí de Pira (Barberà de la Conca; Montblanc Museum); [5-11]:
amphoras and stamps on Tarraconense Dressel 2-4 from the Marina di Fiori shipwreck (Porto Vecchio, Corsica) (Bernard 2007, fig.
10-11).
171
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
3.3.4. Catàleg
i.
Amphorae
130. a[---]
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: A[---]
Lit.: Cabrelles 2008, 39-40 (A[---]), làm. 1.17.
Fragment de coll i vora d’àmfora Dressel 2-4. Segons Cabrelles, de producció local: «Pasta beix-marronosa a l’interior amb nombroses partícules desgreixants
de tamanys diversos. Superfície beix-clar». Va ser trobada a la UE 2109, que ha donat la datació contextual 20
aC - 50 dC. El segell està fragmentat i conserva la part
inicial del text dins una cartel·la rectangular col·locada
al coll, frontalment, a l’altura de l’arrencada superior de
les nanses, com sol ser la regla comuna per a les Dressel
2-4 locals del Camp de Tarragona. La part conservada
de la segona lletra sembla dibuixar un vèrtex arrodonit,
potser p o r o d o b, a la qual segueix la meitat esquerra
del braç horitzontal d’una possible t. Pel començament
del text amb vocal a, és possible que ens trobem davant
un nou cognomen, potser apt[---] o art[---], de la producció epigràfica de Mas d’en Corts.
Foto: l’autor. Dibuix: Cabrelles 2008. Calc: l’autor.
131. acan
(a1) acan
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: Acan(ti, -thi)
Lit.: Cabrelles 2008, 37, làm. 1.16.
(a2) acan + calam
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn
del Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: Acan(ti, -thi) + Calam(i)
Lit.: Cabrelles 2008, 37, làm. 1.16.
Dos pivots d’àmfora Dressel 2-4 de producció laietana, el primer recollit a la UE 2109, el segon a la
UE 2011; tots dos contextos es daten cap als anys
20 aC - 50 dC. El primer segell està col·locat en un
pivot de poca alçada sota la lletra inicial t d’un grafit
ante cocturam, i el segon acompanya un altre segell
calam (cf. 134) igualment conegut a la terrisseria de
Can Tintorer (el Papiol), al Baix Llobregat (Pascual
1977, 53).
172
(a1) Dibuix: Cabrelles 2008. Calc: l’autor.
(a2) Dibuix: Cabrelles 2008. Calc: l’autor.
Catàleg epigràfic
132. antc[---?] vel antic[---?]
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: Ant( ) C( ) vel Ant[i]c(hi)
Lit.: Cabrelles 2008, 32-33, làm. 1.17.
Fragment de pivot de possible Dressel 2-4 laietana
recollit a la UE 2109 amb datació contextual de ca. 20
aC - 50 dC. No hem vist la peça, però, des del nostre
punt de vista, pot tractar-se d’una altra importació del
Baix Llobregat per la forma del segell i la seva posició
al pivot massís, la qual cosa no hauria de sorprendre
pels altres casos constatats a Mas d’en Corts (cf. núm.
131 i 133). No queda clar pel dibuix si el nexe el formen dues (n^t) o tres (n^t^i) lletres. Si se’n confirmés l’origen laietà, podria tractar-se d’una variant més
desenvolupada del segell [---?]ant conegut a les Termes Romanes de Sant Boi de Llobregat (López Mullor
1998, 235, làm. i.4), sobre pivot de Dressel 2-4, i amb
el mateix tipus de lletra i nexe n^t.
Dibuix: Cabrelles 2008.
133. c
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: C( )
Lit.: Cabrelles 2008, làm. 1.20 («pivots grafitats»).
Aquesta inscripció apareix classificada en el treball
de Cabrelles entre els grafits sobre pivots d’àmfores
Pascual 1 o Dressel 2-4. No hem vist personalment la
peça, però, des del nostre punt de vista, hi ha la possibilitat que es tracti d’un segell monoliteral c, incís
i sense cartel·la, en un pivot d’àmfora laietana, com
els tres exemplars que publiquem de l’excavació del
carrer Montcada de Barcelona (Berni i Carreras 2001,
núm. 7).
Dibuix: Cabrelles 2008.
134. calam + acan
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: Calam(i) + Acan(ti, -thi)
Lit.: Cabrelles 2008, 37, làm. 1.16.
Fragment de pivot d’àmfora Dressel 2-4 recollit a
la UE 2011 amb datació contextual de ca. 20 aC - 50
dC. Els dos segells calam i acan són originaris de la
terrisseria de Can Tintorer (el Papiol) (Pascual 1977,
53), i estan ben datats al derelicte francès de La Chrétienne H (Santamaria 1984, 16) cap als anys 15-20 dC.
La marca acan està documentada dues vegades a Mas
d’en Corts (vide 131).
Dibuix: Cabrelles 2008. Calc: l’autor.
173
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
135. kato
Ll. t.: Mas de Valls / Porpres / Pórpores (Reus, Baix
Camp)
Ll. c.: Masia de Mas de Valls
Lect.: Kato
Lit.: Járrega 2009, 111, fig. 4.4.
Segell col·locat sobre un gran fragment de paret cilíndrica de cos d’àmfora tarraconense. No hem vist la
peça. La forma nominativa Kato, en lloc de Cato, no és
gaire usual en l’onomàstica llatina.
Foto: L. Buffat.
136. chr
Ll. t.: Els Antigons (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: Chr( )
Lit.: Gebellí 2007, 78 (citat).
No hem localitzat l’exemplar durant la nostra visita al museu de Reus. La notícia apareix recollida per
Gebellí, per qui es tracta d’un exemplar sense forma
d’àmfora produïda a la Laietània. Important és el detall que dóna l’autor amb la transcripció del text ch^r,
amb les darreres dues lletres unides, perquè aquesta
particularitat formal permetria lligar l’origen de la producció al centre terrisser del Morè (Sant Pol de Mar),
on apareix aquest tipus de segell (en cartel·la quadrada) sobre pivot (Arqueociència 1997, 88, làm. 60) i
dins d’un context estratigràfic amb datació de ca. 0-50
dC. Sabem per una altra troballa al derelicte francès
de Port-Vendres IV que aquesta variant s’associa a la
forma Pascual 1 (Liou 1987, 274, fig. 5).
174
Catàleg epigràfic
137. lcm
(a1) [lcm] + p
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: L. C(lodi?) M( ) + P( )
Lit.: Vilaseca 1920, 270 («Mas de Coll»).
(a2) lcm
Ll. t.: Sota la Timba del Castellot (Riudoms, Baix
Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms, V/R - TIC
Lect.: L. C( ) M( )
Lit.: Romero 1986, núm. 2 (LCM); Miró 1988, 54;
Revilla 1995, 177; Járrega 1995, 184; Massó 1998b,
285; Gebellí 2007, 87 i 165.
Tots dos segells lcm van ser impresos amb la mateixa matriu per marcar dos objectes de ceràmica de
diferent naturalesa. El primer (a1) s’associa a un altre
segell p en un fragment de coll d’àmfora Dressel 2-4
local de la producció de Mas de Gomandí (vegeu més
endavant els detalls de la seva procedència; cf. 154).
Les tres lletres no van quedar ben marcades i amb gran
dificultat s’hi poden distingir alguns traços, però tot
i així, el que és visible, juntament amb el marc ben
assenyalat de la cartel·la, encaixa perfectament amb
el segon segell després de sobreposar els dos calcs que
hem fet durant la nostra visita als museus de Riudoms
i Reus. La combinació lcm + p no és nova: la coneixem
per una Dressel 2-4 documentada per Delattre en el
(a1) Foto i dibuix: l’autor.
segon mur d’àmfores de Cartago (Freed 1998, 351,
fig. 2.1), amb una datació genèrica del segon quart del
s. i dC (fig. 2.2).
L’altre segell lcm (a2) va ser recollit a Sota la Timba del Castellot sobre un estrany objecte de ceràmica
cuita. Aquest exemplar es troba publicat, per primera
vegada, al costat d’altres segells d’àmfora en l’article de
Romero del 1986, on no es donen més detalls sobre la
posició del segell o la forma del suport ceràmic. Massó
el té citat com un segell en el llavi, aparentment, d’una
importació, mentre que Gebellí la dóna com una marca en àmfora indeterminada originària del jaciment i,
amb bon ull, la posa en relació amb el paral·lel esmentat de Cartago. Nosaltres hem localitzat la peça al museu de Riudoms. De cap manera es tracta d’un segell
d’àmfora, encara que pugui semblar un fragment de
(a2) Fotos i calc: l’autor.
Dibuix: Romero 1986.
175
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
vora per les seves dimensions (alt 3 cm i gruix 1,1 cm)
i la forma arquejada de collaret del fragment conservat
de ceràmica (vegeu fotografia) que ens pot portar fàcilment a l’engany. No sabem quin va ser el veritable
ús d’aquest estrany objecte circular de fang cuit, però
creiem que s’ha de posar en relació amb la terrisseria
de Mas de Gomandí que va produir les àmfores de la
sèrie epigràfica p. No és aquesta la primera vegada que
ens trobem un segell de Mas de Gomandí a Sota la
Timba del Castellot; un altre cas el tenim documentat
per al segell evpra en Dressel 2-4 (142). D’altra ban-
da, cal recordar l’existència de variants més grans del
segell lcm sobre tegula als jaciments veïns de Mas de
Gomandí i Mas d’en Corts (159), que tot plegat semblen focalitzar l’origen d’aquesta destacada producció
artesanal de tipus industrial.
El text lcm registra les sigles dels tria nomina d’un
personatge anomenat L. C ( ) M ( ), presumiblement
emparentat amb el M. Clodius Martialis de les àmfores
de Mas d’en Corts (138) i els dolia de Mas de Gomandí (169) i Mas d’en Toda (170).
138. mcloma?
(a1) mc[lo?]m[a?]
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: M. C[lo?](di) M[a?](rtialis)
Lit.: Vilaseca i Adiego 2002, fig. 7; Cabrelles 2008, 37
(mc[o]m), làm. 1.17.
(a2) [mcl?]oma
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms, 13B-103
Lect.: [M. Cl]o(di)? M[a?](rtialis)
Lit.: Járrega 1995, 182, fig. 5.2 («Mas d’en Corts»).
Dues marques de petites dimensions (3,3 x 1,1 cm)
col·locades sobre colls d’àmfora Dressel 2-4 locals; des
del nostre punt de vista, tretes de la mateixa matriu.
Només hem vist i dibuixat la peça fragmentada. Segons Cabrelles, la marca (a1) pertany a una àmfora
de la producció local de Mas d’en Corts: «Pasta beix-
(a1) Dibuix: Cabrelles 2008.
marronosa a l’interior amb nombroses partícules desgreixants de tamanys diversos. Superfície beix-clar».
Aquest objecte va ser trobat a la UE 2109 amb datació contextual 20 aC - 50 dC. La part central del text
mc[lo?]m és dubtosa; no queda clar en el dibuix de
Cabrelles si es tracta d’un segell de quatre o cinc lletres.
(a2) Foto: l’autor. Dibuix: R. Járrega 1995. Calc: l’autor.
176
Catàleg epigràfic
L’autor proposa la lectura mc[o?]m, però si seguim els
traços del dibuix pensant en una marca de cinc lletres
es podria llegir, fins i tot, mc[lo]m. L’altre segell (a2) va
ser dibuixat per Járrega amb un nexe m^a final. Amb el
nostre nou dibuix no podem confirmar aquest darrer
detall, ja que no ha estat possible distingir amb claredat el nexe a causa de la rugositat de la superfície de les
lletres conservades (ens queda el dubte, però tampoc
ho descartem). A tot això, si ajuntem les lletres proposades, s’arriba a un interessant desenvolupament del
text mclom^a que lliga amb les altres variants alternatives mcmart (169) i cl·m[a]r (170) documentades
en els dolia, i totes juntes dotarien de consistència la
relació dels jaciments veïns amb la propietat de Marcus
Clodius Martialis.
139. cr
Ll. t.: La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de Reus,
núm. inv. 3391
Lect.: Cr( )
Lit.: Vilaseca 1920, 270 i fig. 1.1 («Espluga Pobra»);
Bermúdez i Massó 1984-85, 65, notes 13 i 15; Massó
1998b, 283 («La Buada»); Miró 1988, 52-53; Revilla
1995, 174 («Mas de Gomandí»); Járrega 1995, 181,
nota 12, i 183 («La Boada» o «Mas de Gomandí»);
Gebellí 2007, 163.
Segell de petites dimensions col·locat en un fragment de coll d’àmfora de tipologia indeterminada,
suposadament, per la posició, en àmfora Dressel 2-4
local. Segons Vilaseca, aquesta marca ve de la Buada
(«Espluga Pobra»), la qual cosa sembla confirmada
al museu de Reus, on s’ha pogut fotografiar al costat
d’altres materials ceràmics d’aquest mateix jaciment.
Altres autors atribueixen el seu origen incorrectament
a Mas de Gomandí. La raó de l’error es deu a una
confusió a la pàgina 270 de l’article de Vilaseca, on
es barregen les procedències dels segells cr («Mas de
Coll») i p («Espluga-Pobra»), si bé el mateix Vilaseca
ho aclareix en posar al peu de la figura 1.2 l’origen
«Espluga Pobra» al segell cr il·lustrat. Proposem llegir
un cognomen abreujat Cr( ). No coneixem cap paral·lel
epigràfic amb aquestes característiques formals.
Foto i dibuix: l’autor.
177
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
140. sexdomiti
Ll. t.: La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Ll. c.: Col·lecció Ferrando, Vila-seca
Lect.: Sex. Domiti
Lit.: Gebellí 2007, 166-167 (esmentada).
Fragment superior d’àmfora Oberaden 74 tarraconense, amb vora, coll i arrencament de nanses.
L’activitat de Sextus Domitius es data en època d’August i està associada al jaciment de l’Aumedina (Tivissa) (Revilla 1995, 165-167), però, recentment, s’ha
apuntat la possibilitat d’una producció paral·lela a la
Canaleta (Gebellí 2007, 166-167, 183). Segons Miró,
els Domitii de les àmfores de l’Aumedina, i qui sap si
de la localitzada a la Canaleta, poden estar relacionats
tant amb la gens dels Domitii Ahenobarbi com amb la
dels Calvinii, que tingueren possessions a Tarragona,
i potser estaven en relació amb Dertosa (Miró 1988).
Per a més detalls, vegeu l’estudi extensiu dels dos segells realitzat per P. Gebellí i R. Járrega al volum segon d’aquesta obra.
Foto: R. Járrega.
141. ce
Ll. t.: La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: –
Lect.: C. E( ) vel C( ) E( )
Lit.: Sanz 1975, 113 i fig. 4; Massó 1978, 29-30; 1983,
7; Revilla 1995, 180; Járrega 1995, 182.
Segell en relleu, en cartel·la circular, en posició i
tipus d’àmfora indeterminades. Les lletres c i e estan
lligades i, a la vegada, separades amb una interpunció
dins de la primera lletra. Per l’existència del punt, proposem dividir la paraula en dues sigles, praenomen i
nomen, o nomen i cognomen d’un personatge vinculat
a l’activitat artesanal de la terrisseria que va fabricar
l’àmfora. No sabem amb certesa si es tracta d’una producció local del forn de la Buada o d’una importació.
No hem vist la peça.
178
Dibuix: Sanz 1975.
Catàleg epigràfic
142. evpra
(a1) evpra
Ll. t.: Timba del Castellot (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms, H/12-T/C
Lect.: Eupra( )
Lit.: Romero 1986, núm. 1; Miró 1988, 54; Revilla
1995, 177; Járrega 1995, 184, fig. 5.5; 1996; Massó
1998b, 285; Gebellí 2007, 87 i 164.
(a2) [ev]pra
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: [Eu]pra( )
Lit.: Inèdit.
Dos segells evpra de la mateixa variant en colls de
Dressel 2-4 de producció local, el segon col·locat frontalment a l’altura de l’arrencada superior de les nanses.
La troballa de la Timba del Castellot (a1) va ser publicada per primera vegada per Romero, que afegeix el
dibuix del segell (fet per Ester Ramón) sense indicar
la forma i posició. Posteriorment, aquest fragment de
coll d’àmfora va tornar a ser dibuixat i publicat per
Járrega, per qui es tracta d’una producció amfòrica de
la zona de Tarragona, però sense indicis arqueològics
prou clars que puguin atribuir el seu origen a un taller
situat en aquest lloc. Nosaltres l’hem tornat a dibuixar,
i no hem vist la lletra a sencera i el tancament dret
de la cartel·la del dibuix publicat a l’article de Romero. La segona marca (a2), amb el text força desgastat,
ens aclareix tant la tipologia de l’àmfora com l’origen
d’aquesta producció a Mas de Gomandí. Estem davant
un cognom abreujat d’origen grec del tipus Eupraxis,
Euprasius, Eupraepes, Eupras, etc.
(a1) Foto i calc: l’autor. Dibuix (esquerra): R. Járrega 1995.
Dibuix (dreta): Romero 1986.
(a2) Fotos i calc: l’autor.
179
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
143. philodamvs
(a) philodamvs
Ll. t.: La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Ll. c.: Col·lecció Ferrando, Vila-seca
Lect.: Philodamus
Lit.: Inèdit.
(b) philodamvs
Ll. t.: La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Ll. c.: Col·lecció Ferrando, Vila-seca
Lect.: Philodamus
Lit.: Inèdit.
Dos segells trets de punxons diferents situats frontalment al coll de dues àmfores Oberaden 74 de pro-
(a) Foto: R. Járrega.
(b) Foto: R. Járrega.
180
ducció local. El cognomen és d’origen grec, i a Tarraco
es coneix un Philodamus, esclau de P. Annius (rit 6;
elrh C71), datat a la primera meitat del segle i aC.
En aquest cas, es tracta d’un individu lligat a la producció artesanal de la terrisseria de la Canaleta, potser
un dels officinatores que fabricaven àmfores per a Sextus Domitius (vide 140) en època d’August. Un altre
exemplar igual a la variant (b) es coneix des d’antic a
Tarragona (cil ii, 6254,31 = Gebellí 2007, 169, 174,
fig. 16) associat a un grafit rxxxvi ante cocturam que
convida a la lectura r( ) XXXVI, com si es tractés del
recompte (ratio) d’un lot de trenta-sis unitats finalitzades a l’officina de Philodamus, i llistes per passar a la
fornada. Per a més detalls, vegeu l’estudi extensiu dels
dos segells realitzat per P. Gebellí i R. Járrega al volum
segon d’aquesta obra.
Catàleg epigràfic
144. fronto
Ll. t.: Els Antigons (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de Reus,
núm. 3424 (16-IV-78)
Lect.: Fronto(, -nis)
Lit.: Gebellí 2007, 78 (citat).
Segell gairebé complet en fragment de coll d’àmfora indeterminada. La paret interna de l’objecte (gruixuda 1,4 cm) presenta una superfície irregular amb
nombrosos i ben marcats solcs paral·lels del tornejat.
Les lletres són pulcres i esveltes amb un únic nexe n^t.
Aparentment, es llegeix un cognomen Fronto al nominatiu, encara que també pot entendre’s com l’abreviació de Fronto(nis) al genitiu. La peça es troba mal
catalogada com un fragment d’àmfora sense forma de
possible procedència bètica, tant a la fitxa del museu
de Reus com en la cita bibliogràfica de Gebellí. Segons
l’informe de la nostra col·lega Anna Gutiérrez GarcíaMoreno de l’icac, la pasta ceràmica és de «color taronja, fractura llisa, textura lleugerament sorrenca i pasta
dura, molt depurada. Presenta una cocció molt homogènia en atmosfera oxidant i partícules desgreixants de
dimensions mitjanes. Aquest està compost per esporàdics grans de quars, quarsites i minerals ferruginosos
de mida mitjana (0,05-0,5 mm) i la presència moderada d’inclusions calcàries de mida molt fina (0,05-0,15
mm). La seva argila no presenta un contingut calcari
significatiu». Per la forma de l’objecte i la pasta, cal
suposar que es tracta, efectivament, d’una importació
de fora de la Península i d’origen desconegut.
Foto i calc: l’autor.
181
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
145. qfvln?
(a1) [qf ]vln?
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: [Q. F]ul(vi) N( ) ?
Lit.: Cabrelles 2008, 32-33, làm. 1.16.
(a2) [qfvl]n?
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: [Q. Ful(vi)] N( ) ?
Lit.: Cabrelles 2008, 32-33, làm. 1.16.
Dos segells de la mateixa sèrie epigràfica col·locats
a la part alta del coll d’àmfora Pascual 1. Segons Cabrelles, «la pasta és beix-marronosa a l’interior amb
nombroses partícules desgreixants de gruixuts diversos, superfície beix clar». La primera peça va ser trobada a la UE 2114 i la segona a la UE 2011, tots dos
estrats amb datació contextual de ca. 20 aC - 50 dC.
L’empremta a la peça més sencera és de mala qualitat,
amb el relleu de les lletres distingible subtilment en el
tram final del recorregut del punxó marcador. El text
conservat sembla registrar els tria nomina d’un individu, potser anomenat Q. Ful(vius) N( ). La sigla q
del praenomen és possible pel traç arquejat conservat
dèbilment al començament del text; la lletra f no es
llegeix bé, però pot encaixar davant el nexe v^l com
l’abreviació del gentilici Ful(vius). La gens Fulvia està
prou ben representada a les àmfores de vi tarraconense
produïdes dins del territori català: lfvlvi en Tarraconense 1 a Empúries (Almagro 1952, núm. 213); fvlsec en Pascual 1 a Badalona (Comas 1997, núm. 24);
fvlphil en Pascual 1 a Premià de Mar (Andreu 1994,
363, fig. 4.14); cnfvlsec en Pascual 1 a Badalona
(Comas 1997, núm. 20).
(a1) Calc: l’autor. Dibuix: Cabrelles 2008.
(a2) Dibuix: Cabrelles 2008.
182
Catàleg epigràfic
146. gaesat[ilvcr]
Ll. t.: Els Antigons (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: Gaesat[i Lucr(etiani)] ?
Lit.: Gebellí 2007, 78 (gaes o caes, esmentat).
Segell fragmentat imprès sobre el collarí d’una boca
d’àmfora vinària Dressel 6A de producció adriàtica.
Sota, al coll, encara es conserva la primera lletra r d’un
titulus pictus fet amb tinta vermella (rubrum). Una
marca idèntica i sencera, en la mateixa posició i tipus
d’àmfora, ha estat documentada a la població italiana
d’Altino (Pàdua) (Toniolo 1991, 62 i fig. 111). Segons
Toniolo, aquest segell pertany a una variant anterior a
la Dressel 6A clàssica, un prototip de transició entre la
Lamboglia 2 i la Dressel 6A, la qual cosa permetria
datar l’arribada de l’àmfora als Antigons al llarg de la
segona meitat del s. i aC (Toniolo 1991, 180 i 201). La
recent intervenció arqueològica al pati de la Casa del
Clero (Pàdua) ha donat un altre segell complet en una
vora i coll de Dressel 6A per a un horitzó cronològic
entre finals del s. i aC i inicis del s. i dC (Serafini i Vigoni 2006, fig. 27). Un tercer exemplar amb la transcripció ca^esa^ti·lvcr· apareix documentat a Cartago
(cil viii, 22637.24), on les àmfores d’origen adriàtic es
troben molt ben representades mitjançant l’epigrafia
amfòrica. Les àmfores Dressel 6A van ser produïdes a
partir de la segona meitat del segle i aC fins al final del
segle i dC en diverses zones de la Itàlia septentrional
i central adriàtica (regions d’Ístria, Vèneto, Emília i
Piceno). El seu mercat natural s’estenia per Dalmatia,
Noricum, Pannonia, Orient i Àfrica. L’àmfora dels Antigons devia arribar al port de Tarraco com una mercaderia redistribuïda des d’un altre port principal, com
podrien ser perfectament els d’Òstia o Cartago. Pel
que fa al personatge del segell, Toniolo (1991, 180)
suggereix llegir un cognomen Gaesatus, derivat de l’ambient militar i amb poquíssims testimonis a la Gàl·lia
Cisalpina, anteposat a un nomen Lucretius, ben difós
a la Itàlia septentrional. Tampoc s’ha de descartar una
altra interpretació, com la lectura d’un gentilici Gaesatius i un cognomen abreujat Lucr(etianus).
Fotos i dibuix: l’autor.
183
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
147. gallic
(a1) gallic
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: Gallic(i)
Lit.: Romero 1986, núm. 3; Revilla 1995, 176; Járrega
1995, 183, fig. 5.3; Massó 1998b, 283; Gebellí 2007,
164, núm. 5.
(a2) gallic
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn
del Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms, HR A/C
Lect.: Gallic(i)
Lit.: Romero 1986, núm. 4; Revilla 1995, 176; Massó 1998b, 283; Gebellí 2007, 164, núm. 4.
(a3) galli[c]
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: Galli[c](i)
Lit.: Gebellí 1995, ix-4; 2007, 75 i 164, núm. 6; 2007,
124 (galli).
Romero situa la producció de Gallicus al jaciment
d’Antoni Corts, és a dir, al Roquís, on va recollir els
dos primers exemplars del catàleg sense indicació de
posició i forma. El primer exemplar de Romero (a1)
va ser, posteriorment, dibuixat per Járrega sobre coll
d’àmfora Dressel 2-4 en el museu de Reus, on nosaltres també l’hem vist i fotografiat. El segon exemplar
de Romero (a2) també s’ha pogut documentar en el
museu de Riudoms per al projecte de l’ager. D’altra
banda, tenim la tercera marca publicada per Gebellí
(«amb la darrera lletra molt desgastada»), en un coll
(a1) Foto i calc: l’autor. Dibuix (esquerra): Romero 1986.
Dibuix (dreta): R. Járrega 1995.
(a3) Dibuix: Gebellí 2007.
(a2) Foto: L. Buffat. Dibuix: Romero 1986.
184
Catàleg epigràfic
amb vora i arrencament de la nansa, que prové del jaciment veí de Mas de Gomandí, que ell mateix diu
que ha vist al Museu Comarcal Salvador Vilaseca sobre
Dressel 2-4, juntament amb algun grafit r ante cocturam capgirat en el pivot d’aquestes àmfores. Malauradament, no l’hem pogut localitzar al museu de Reus.
Així doncs, tenim tres marques iguals in collo de Dressel 2-4 de producció local. La presència d’aquest segell
en dos jaciments propers, separats per un quilòmetre
de distància, reforça la sospita que formessin part de
la mateixa propietat, i que Gallicus fos un treballador
itinerant dins dels dominis del seu amo.
148. ir
Ll. t.: La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de Reus,
3391
Lect.: Ir( )
Lit.: Massó 1978, 29-30; Massó 1983, 7; Revilla 1995,
180; Járrega 1995, 182; Gebellí 1995; 2007, 80, 164165, 171 núm. 8.
repetit tres vegades, a la mateixa posició de l’àmfora,
en una Dressel 2-4 tarraconense sencera (fig. 2.1) documentada per Delattre al «Second Amphora Wall» de
Cartago (Freed 1998, 351, fig. 1.1 i 2.2). A més a més,
l’objecte importat presenta uns trets morfològics que
són comuns a les àmfores produïdes a l’ager de Tarraco,
com el llavi engrossit de perfil triangular, i no pas arrodonit. Per tant, tenim bons indicadors per incloure
el segell ir en la producció local d’àmfores Dressel 2-4
de la Buada. L’epigrafia de les àmfores utilitzades per
construir el segon mur suggereix una datació general
del conjunt en el segon quart del s. i dC. A banda,
també trobem en el segon mur de Cartago les marques
p + lcm associades en una altra Dressel 2-4 produïda a
Mas de Gomandí (cf. 154).
Marca col·locada en un fragment de campana superior d’àmfora. La lletra r és oberta, el braç superior
de la i està desgastat, i ambdues lletres, dins una cartel·
la quadrada. Atès el simple començament ir, és probable que es tracti d’un cognomen abreujat. Com va veure
amb gran encert Gebellí, un paral·lel idèntic es troba
Foto i calc: l’autor.
185
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
149. lev[ge]n
Ll. t.: Els Antigons (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: Lev( ) Gen( )
Lit.: Inèdit.
Fragment superior de nansa i vora d’àmfora Keay
16 de producció bètica. La marca original és lev·gen,
amb una interpunció enmig que resulta clau per descompondre el text en dues paraules, com els duo nomina d’un personatge anomenat Lev( ) Gen( ). La superfície de l’objecte es troba bastant erosionada, però encara
s’hi distingeixen les ombres de la majoria de les lletres:
la base de la l, la e, la part alta de la v, i la n sencera
al costat del tancament de la cartel·la prop de la boca
de l’àmfora. La cronologia de la peça pot situar-se a
mitjan s. iii dC, per analogia amb les àmfores Keay 16
del derelicte romà de Cabrera III (mal publicades com
a Almagro 50 lusitanes; Bost et al. 1992), on hi ha un
altre segell amb igual composició onomàstica per a un
Annius Genialis. Sobre les àmfores Keay 16, les seves
característiques tipològiques, així com la problemàtica
al voltant de l’origen bètic o lusità, vegeu Fabião 1997.
150. qmaeant
Ll. t.: La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Ll. c.: Col·lecció Ferrando, Vila-seca
Lect.: Q. Mae( ) Ant( )
Lit.: Inèdit.
Vora sencera amb coll i arrencada de la nansa d’una
àmfora itàlica de la forma Dressel 1B. Al collarí de la
vora i en posició frontal apareix la marca q·mae·ant,
amb els tria nomina d’un personatge separats per dues
interpuncions triangulars, i amb el nomen i cognomen
resolts amb una parella de nexes de tres lletres m^a^e
i a^n^t. El segell es troba ben datat entre els anys 75 i
60 aC, amb quatre exemplars trobats al derelicte de la
Madrague de Giens, que transportava un carregament
principal de 5.800 a 7.800 àmfores de vi Dressel 1B
produïdes a la regió lacial de Terracina, segons es va
poder deduir per la presència d’un altre segell de P.
Veveius P. f. Papus (Tchernia, Pomey i Hesnard 1978).
També se’n coneix un paral·lel de les mateixes característiques al mont Beuvray (Olmer 2003, núm. 347),
el cim sobre el qual s’assentava la ciutat/oppidum de
Bibracte, capital del poble celta dels edus des de finals
del segle ii aC fins a finals del segle i aC.
186
Foto i dibuix: l’autor.
Foto: R. Járrega.
Catàleg epigràfic
151. [---]mari
Ll. t.: La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Ll. c.: Col·lecció Ferrando, Vila-seca
Lect.: [---] Mari
Lit.: Inèdit.
Fragment de vora, coll i nansa d’àmfora Dressel
2-4 flàvia de producció narbonesa. En la part frontal
del coll, a l’altura de l’arrencada superior de les nanses, apareix impresa la marca [---?]·mari, amb l’inici
de la inscripció possiblement perduda. S’hi distingeix
bastant bé l’osca d’un punt triangular davant la lletra
m, i l’espaiat sobrant a l’esquerra sembla donar joc a
més text davant mari. Per la forma i el contingut de la
inscripció conservada, creiem que s’assembla a un altre
segell tpa·rodani, que té el punt caigut a la mateixa
altura i davant un cognom completament desenvolupat, col·locat frontalment sobre coll de Dressel 2-4
narbonesa (Laubenheimer i Schmitt 2009, 43, fig. 20)
amb trets tipològics iguals als de la troballa de la Canaleta. El disseny de les lletres comparteix les característiques formals del segell mari documentat sobre coll
en àmfores flàvies Dressel 2-4 i Dressel 14 fabricades a
la terrisseria de Frejús (Var) (Laubenheimer, Béraud i
Gébara 1991, fig. 18), però amb la diferència important d’haver estat impreses amb una altra matriu, ja
que l’exemplar de la Canaleta té les lletres en relleu i les
tres de Frejús són en negatiu. A la Canaleta també s’ha
trobat una tegula incisa amb la marca mari (cf. 162),
que hauria d’haver acompanyat l’àmfora de vi en el seu
recorregut per mar des de la Provença francesa fins al
port de Tarraco.
Foto: R. Járrega.
187
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
152. q[---]modes[ti]
(a1) q[---]modes[ti]
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: Q. [---] Modes[ti]
Lit.: Cabrelles 2008, 40 ([---]de[---]), làm. 1.17.
(a2) [q---]mo[desti]
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: [Q. ---] Mo[desti]
Lit.: Inèdit.
Dos fragments de colls amb vora de Dressel 2-4
de producció local marcades frontalment a l’altura de
l’arrencada superior de les nanses. El primer exemplar recollit per Cabrelles té la pasta «beix-marronosa
a l’interior amb nombroses partícules desgreixants de
tamanys diversos. Superfície beix-clar», i va ser trobat
a la UE 2109 per a un context que gira al voltant dels
anys 20 aC - 50 dC. Tots dos segells incomplets semblen estar trets amb la mateixa matriu. La peça més
sencera (a1) té una empremta força més feble en la
meitat inicial del camp d’escriptura, però, tot i així, la
lletra q del praenomen ens sembla fiable. Les lletres de
l’abreviació del gentilici estan, malauradament, perdudes. No en coneixem cap paral·lel.
(a2) Foto i calc: l’autor.
(a1) Foto i calc: l’autor. Dibuix: Cabrelles 2008.
188
Catàleg epigràfic
153. [o]ctavia[nvs]
Ll. t.: Els Antigons (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: [O]ctavia[nus]
Lit.: Inèdit.
Petit fragment superior de nansa d’àmfora bètica Dressel 23 amb l’empremta incompleta del segell
[o]ctavia[nvs], amb el text retrògrad, lletres en relleu,
i en cartel·la in planta pedis. A la part dreta del text
es distingeix el cap de la lletra c (de cos més petit), i
en la part trencada, l’asta vertical inicial de la lletra n.
Un altre segell inèdit d’aquesta mateixa sèrie ha estat
documentat per nosaltres el juny del 1998 al Museu
de Montblanc (fig. 2.3; inv. EB-425), també sobre un
petit fragment superior de nansa de Dressel 23, recollit
en el camí de Pira (Conca de Barberà), juntament amb
un segell [f ]mfp (fig. 2.4; inv. EB-424) de la també
oliària bètica Dressel 20 (producció més primerenca,
datada a meitat del s. iii dC; Berni 2008, 464-466).
Cal suposar que les dues àmfores Dressel 23 van haver
de ser transportades fins als seus respectius destins des
del mateix port de Tàrraco en època baiximperial, i és
plausible que arribessin per mar en el mateix vaixell
des de la Bètica.
Les àmfores d’oli bètic Dressel 20 i 23 es troben
amb relativa freqüència en els jaciments catalans, incloent-hi Tarraco i el seu territori proper (Berni 1998).
El segell octavianvs té l’origen en el jaciment de Las
Monjas15 (Berni 2008, 472), situat a la riba esquerra del Guadalquivir, prop de la localitat cordovesa
de Posadas. Els segells in planta pedis de les àmfores
Dressel 23 porten cognomina servils expressats en nominatiu i redactats en una o dues línies (Berni 2008,
72): Lupatus, Macrinus, Martinianus, Octavianus, Vernacellus, Pascasius, etc. A Tarragona ciutat s’han recollit
uns quants segells en cartel·la in planta pedis impresos
en nanses de Dressel 23: martin/ianvs a les antigues
excavacions del claustre de la Catedral de Tarragona
(Rüger 1968, 257, pl. 71, núm. 17; conservat al mnat);
martin/ianv[s] a l’abocador del carrer de Vila-roma,
ben datat en el segon quart del s. v dC (Remolà 2000,
48 i 180, fig. 56.5); vernac/e[l]lvs a l’antic Hospital
de Santa Tecla (Remolà 2000, 256, núm. 4, fig. 96.4).
Sense sortir de Catalunya, tenim documentat el segell
pascas[ivs] a la Caserna d’Alemanys de Girona (Nolla 1980, 191, fig. 46). El primer estudi general sobre
aquest tipus de segell és obra d’Abauzit (1999), amb
una llarga llista de testimonis, majoritàriament trobats
en contextos baiximperials de diverses localitats franceses i suïsses.
Foto i dibuix: l’autor.
15. La notícia és inèdita i ens ha estat proporcionada pel nostre
col·lega i amic Juan Solís Siles, que ens ha deixat fa poc.
189
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
154. p
(a1) p
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Col·lecció Arqueològica de l’Agrupació Excursionista
Lect.: P( )
Lit.: Ferraté 1915, 103 i fig. 5 («Mas de Coll»).
(a2) p + [lcm]
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: P( ) + L. C(lodi?) M( )
Lit.: Vilaseca 1920, 270 («Mas de Coll»).
(a1) Dibuix: Ferraté 1915.
(a3) p
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: P( )
Lit.: Inèdit.
(a4) p
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms, HR M/P
Lect.: P( )
Lit.: Romero 1986, núm. 7; Bermúdez i Massó 198485, 65; Miró 1988, 52-53; Revilla 1995, 174; Járrega
1995, 182-183, fig. 5.4; Massó 1998b, 284; Gebellí
2007, 165-166.
Tots els segells es troben col·locats en colls d’àmfora de la forma Dressel 2-4 de producció local.
L’àmfora quasi sencera (a1) va ser trobada trencada
l’any 1915 per l’Agrupació Excursionista a Mas de
Gomandí («prop del Mas de Coll, carretera d’Alcolea»), en un indret cobert d’abundant material ceràmic (àmfores, tegulae, taps d’àmfores, etc.), on G.
M. de Brocà ja havia donat notícia de l’existència
d’un tester romà. La peça següent (a2) forma part
de la col·lecció Vilaseca del museu de Reus; per tant,
la marca p es correspon amb la publicada per aquest
autor en l’article de 1920, on no s’esmenta l’associació de l’altra empremta més gran i gairebé il·legible a
la vista. La parella de segells p + lcm (vide 137) van
ser impresos en la superfície de l’àmfora estant el fang
sec, per la qual cosa s’explica que el terrissaire realitzés una forta pressió amb el punxó més petit (força
enfonsat), i més feble amb el més gran que, amb prou
feines, va deixar unes lletres gairebé inapreciables a la
vista. La tercera marca (a3) és inèdita; apareix també
enfonsada, en posició frontal i a l’altura del naixement de les nanses, en un fragment de coll que encara
conserva a la part inferior el plec que marcava la separació amb la campana superior de l’àmfora. L’última
190
(a2) Foto i calc: l’autor.
Catàleg epigràfic
p (a4) pertany al museu de Riudoms, i es correspon
amb la marca citada o publicada en els darrers anys
per diferents investigadors.
(a3) Foto i dibuix: l’autor.
(a4) Foto i calc: l’autor. Dibuix (esquerra): R. Járrega 1995.
Dibuix (dreta): Romero 1986.
191
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
155. spr?
Ll. t.: Molins Nous (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms, M/N 2A N/C
Lect.: S. P( ) R? ( )
Lit.: Romero 1986, núm. 6; Miró 1988, 54; Járrega
1995, 184, nota 19; Gebellí 2007, 167.
Segell incís en cartel·la rectangular col·locat invertit sobre un coll amb vora d’àmfora Africana I «piccola». La tercera lletra, dibuixada com a p per Romero,
es conserva amb els traços visibles i aparents d’una
f, però podria també ser una r marcada parcialment.
Aquesta importació amfòrica apareix citada en les publicacions d’altres autors com una producció local del
jaciment romà de Molins Nous, i fins i tot s’ha proposat un forn de ceràmica en el lloc. Járrega va deixar
ben clar que de cap manera es tracta d’una troballa
relacionada amb la producció d’àmfores, sinó d’un
fragment d’àmfora africana («amb un grafit»). Es pot
posar en relació amb un segell spr incís en coll d’Africana II trobat a la localitat líbia de Bu Njem (Rebuffat
1997, 168, núm. 68-3).
Foto: L. Buffat. Primer dibuix: l’autor.
Segon dibuix: Romero 1986.
192
Catàleg epigràfic
156. silvan
(a1) silvan
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: Silvan(i)
Lit.: Inèdit.
(a2) [s]ilvan
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms, 17-R-100
Lect.: [S]ilvan(i)
Lit.: Romero 1986, núm. 5 («Mas de Gomandí»); Járrega 1995, 182, fig. 4.3 («Mas d’en Corts»); Revilla
1995, 174 («Mas de Gomandí»); Gebellí 2007, 167
(«Mas de Gomandí»).
(a3) [si]lvan
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms, 17-R-104
Lect.: [Si]lva[n](i)
Lit.: Járrega 1995, 182, fig. 5.1 («Mas d’en Corts»).
Els tres segells de la mateixa variant estan col·locats
frontalment a la part alta del coll, a l’altura de l’arrencada superior de les nanses; el primer (a1), capgirat
i amb el relleu de les lletres escassament apreciable a
simple vista. Les dues darreres marques de Mas d’en
Corts es conserven al museu de Riudoms, on les hem
tornat a dibuixar; la darrera (a3), resegellada dues vegades a la mateixa posició de l’àmfora. La peça més
sencera del jaciment de Mas de Gomandí resulta ser
clau per resoldre la lectura completa del segell i, alhora,
determinar la forma Dressel 2-4 local d’aquest tipus
d’envàs. A més, el segell amb el text complet confirma
la lectura silvan proposada per Járrega, i permet llegir
el cognomen llatí Silvan(us), tal com ha suggerit l’autor.
Resulta curiós observar la particularitat epigràfica de
la composició formal del text, amb la primera lletra s i
la darrera n retrògrades, curiosament, obrint i tancant
la paraula; així com la raresa d’estil del nexe v^a^n
muntat sobre el peu de la lletra l.
(a1) Foto i dibuix: l’autor.
193
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
(a2) Foto i calc: l’autor. Dibuix (esquerra): R. Járrega 1995. Dibuix (dreta): Romero 1986.
(a3) Foto i calc: l’autor. Dibuix: R. Járrega 1995.
194
Catàleg epigràfic
157. sva
Ll. t.: La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: Sua( ) vel S( ) Va( )
Lit.: Massó 1983, 7; Gebellí 1995, 88 (cr.sva); Revilla
1995, 180 (cr.sva); Járrega 1995, 182 (cr.sva); Massó
1998b, 283; Gebellí 2007, 163 (cr.sva).
Segell donat a conèixer per Massó associat als materials amfòrics recuperats pels voltants del forn de l’Espluga Pobra de Reus, entre els quals es parla de formes
locals Dressel 2-4 i Dressel 7-11. Segons l’autor, aquesta marca es troba repetida dues vegades en un pivot
d’àmfora, potser Dressel 2-4 local, segons comunicació
verbal. Una part del text presenta la particularitat d’estar resolt amb un nexe v^a, qui sap si amb la funció
d’assenyalar un salt de paraula. Mai se n’ha publicat cap
reproducció gràfica (el dibuix, gentilesa de J. Massó, és
inèdit). Per la nostra banda, hem de fer constar un pro-
ii.
Dibuix: J. Massó.
blema d’edició a l’article de Massó de 1983 (confirmat
per l’autor) que ha derivat en la catalogació d’un nou segell cr.sva inexistent per a la Buada (així ho han recollit
altres investigadors en treballs posteriors). En realitat, es
tracta de dos dels segells de la Buada, cr (139) i sva, que
apareixen transcrits junts en el text de l’article de 1983,
i al voltant d’un aparent signe de puntuació que no és
altra cosa que una coma mal expressada.
Tegulae
158. ((palma))
(a1) ((palma))
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: ((palma))
Lit.: Cabrelles 2008, 32-33, làm. 1.9.
(a1) Dibuix: Cabrelles 2008.
(a2) ((palma))
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: ((palma))
Lit.: Inèdit (fotografia d’Iban Cabrelles).
(b) ((palma))
Ll. t.: Barenys (Salou, Tarragonès)
Ll. c.: –
Lect.: ((palma))
Lit.: Inèdit.
Dues variants diferents amb el motiu decoratiu o
simbòlic de la palma en cartel·la circular. La primera
(a) es troba repetida a Mas d’en Corts en diversos individus (entre cinc i sis, segons ens ha fet saber personalment Cabrelles), la qual és la més ben documentada
i definitòria de la terrisseria. L’altre de Barenys (b) és
anàloga a la de Mas d’en Corts, però no sembla que es
tracti de la mateixa variant, encara que la concepció
gràfica és molt similar. La sèrie de Mas d’en Corts s’ha
(a2) Foto: Cabrelles 2008.
(b) Foto: P. Otiña.
195
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
datat per la UE 2109 en un context de ca. 20 aC - 50
dC, juntament amb el segell nominal lcm (cf. 159),
amb qui també comparteix les característiques petrològiques, segons la descripció donada per Cabrelles:
«Pasta beix-marronosa amb nucli rosat. Presència de
partícules desgreixants micàcies i inclusions calcàries
de gran tamany».
159. lcm
(a) lc[m]
Ll. t.: Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del
Roquís (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Cota 64
Lect.: L. C( ) [M( )]
Lit.: Cabrelles 2008, 32-33, làm. 1.9.
(b) lc[m]
Ll. t.: Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: –
Lect.: L. C( ) M( )
Lit.: Inèdit.
(a) Dibuix: Cabrelles 2008.
El primer segell (a), en cartel·la rectangular d’angles lleugerament arrodonits, està fragmentat i encara
conserva el peu exterior de la darrera lletra m. Segons
Cabrelles, aquesta troballa es va poder datar per la UE
2109 en un context de ca. 20 aC - 50 dC, juntament
amb una altra marca en tegula amb el motiu figuratiu
de la palma que es repeteix sovint en el jaciment de
Mas d’en Corts (vide 158). L’altre segell (b) pertany a
Mas de Gomandí i es va trobar en superfície durant les
prospeccions extensives dutes a terme per al pat (1610-2007), i per la forma més ampla de les lletres sembla derivar d’una matriu diferent.
La sèrie lcm també es constata en altres objectes
de ceràmica de tipus industrial mitjançant una altra
classe de punxó de dimensions més petites. La trobem
amb l’associació lcm + p sobre Dressel 2-4 a Mas de
Gomandí (137(a1)), i en un estrany objecte cuit de
ceràmica de tipologia indeterminada recollit a Sota la
Timba del Castellot (137(a2)).
(b) Foto i calc: l’autor.
196
Catàleg epigràfic
160. c calpetani hermetis / opvs doliare ex fig
/ caesaris n
Ll. t.: Mas del Xaranga / Partida de la Pujada de na
Ponça / Villahermosa (Cambrils, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Història de Cambrils, núm. inv. 1024
Lect.: [C. Cal]petani Hermetis / opus d[oli]are ex
fig(linis) / [Caesari]s N(ostri)
Lit.: Piñol, López i Martí 2000, 284-285, fig 1.1; hep
10, 595.
Trobat l’any 1995 en nivells superficials del jaciment romà de Mas del Xaranga. Segell orbicular en
relleu sobre un fragment de later (19 x 13 x 5,5 cm;
cartel·la d’11 cm; orb. 3,7 cm; lletres 0,9-1,2 cm). Va
pertànyer a la fàbrica de Caius Calpetanus Hermes, llibert que treballava per a C. Calpetanus Favor, un dels
més importants officinatores de les figlinae Marcianae
durant els primers decennis del s. ii dC (Steinby 19741975), molt ben documentat en la indústria edilícia
de la perifèria de la ciutat de Roma (cil xv, 904b-f; S.
244; cil xv, 321a-b (Trajà); 318, 320 = S. 84, cil xv,
319 = S. 317, del 123 dC). Un altre segell d’aquest
mateix officinator es conserva al Museu de Mataró
(Rico 1995, 212, fig. 5.5).
Foto: D. Gorostidi. Dibuix: Piñol et al. 2000.
161. ivc vel lvc?
Ll. t.: Mas del Xaranga / Partida de la Pujada de na
Ponça / Villahermosa (Cambrils, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms
Lect.: Iuc( ) vel Luc( ) ?
Lit.: Inèdit.
Possible fragment de tegula amb un segell quadrangular amb tres lletres desgastades per la base. La primera lletra pot ser l o i, la tercera és probablement c,
la qual cosa dóna joc a llegir-la com l’abreviació d’un
cognomen Iuc( ) o Luc( ). No hem vist la peça.
Foto: L. Buffat.
197
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
162. mari
Ll. t.: La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Ll. c.: Col·lecció Ferrando, Vila-seca
Lect.: Mari
Lit.: Inèdit.
La marca mari de la Canaleta apareix amb el text
incís o en negatiu dins una cartel·la rectangular. Curiosament, a la Canaleta també s’ha trobat el segell fragmentat [---?]·mari sobre coll de Dressel 2-4 d’origen
gàl·lic (vide 151); segurament, una variant alternativa
més desenvolupada amb el nom del mateix personatge
que va fabricar la tegula i l’àmfora, que va desenvolupar la seva activitat professional durant època flàvia.
Tradicionalment s’ha vist en mari la producció d’un
terrissaire de la regió francesa de Frejús (Var), com
sembla demostrat per l’anàlisi de les ceràmiques efectuades sobre tegula i àmfores marcades amb el mateix
nom (Laubenheimer i Schmitt 2009, 103).
Més testimonis de la sèrie mari sobre tegula es troben ben representats al llarg de la costa catalana, des
de l’ager de Tarraco fins a la ciutat grecoromana d’Empúries (vegeu la seva distribució geogràfica en l’article
de Rico 1995, 204-205). De la zona de Tarragona, a
més de les antigues troballes associades a la ciutat (cil
ii, 4967), cal citar els tres exemplars mari recollits a la
vil·la romana de la Barquera (Perafort), dos dels quals
procedeixen de la UE 405-507, datada en època de
Neró, al costat d’altres marques en tegula de la coneguda i ben difosa sèrie de L. Herennius Optatus (López
Vilar 1993, 44-45).
Foto: R. Járrega.
163. cnt
Ll. t.: El Brugar (Reus, Baix Camp)
Ll. c.: Museu d’Arqueologia Salvador Vilaseca de
Reus
Lect.: C. N( ) T( )
Lit.: Rico 1995, 206.
Segell nominal sense cartel·la, de lletres incises i
amb interpuncions. No hem vist la peça. Segons Rico,
198
l’exemplar del museu de Reus prové d’un jaciment de
l’entorn d’aquesta ciutat sense aprofundir en els detalls, i les seves dimensions són més reduïdes que el
descobert antigament a Tarragona (cil ii, 4967, 14 =
Rico 1995, fig. 3.17). Se’n coneix un tercer exemplar
c·n·t, amb les mateixes característiques formals, que
procedeix de l’excavació practicada l’any 1990 a la plaça dels Àngels a Tarragona (Güell 1990).
Catàleg epigràfic
164. [-]pompeiav
(a) [- po]mpeiav
Ll. t.: Barenys (Salou, Tarragonès)
Ll. c.: –
Lect.: [- Po]mpei Av( ) aut Au( )
Lit.: Inèdit (P. Otiña).
(b1) pompei
Ll. t.: Barenys (Salou, Tarragonès)
Ll. c.: –
Lect.: Pompei
Lit.: Inèdit (P. Otiña).
(b2) pompei
Ll. t.: Barenys (Salou, Tarragonès)
Ll. c.: –
Lect.: Pompei
Lit.: Inèdit (P. Otiña).
(a) Foto: P. Otiña.
Tres tègules de la vil·la romana de Barenys donen
un nom amb el gentilici Pompeius. La variant (a), en
cartel·la rectangular, hauria de tenir registrats els tria
nomina del personatge separats per dos signes d’interpunció triangulars, però, malauradament, a la fotografia només distingim el relleu de les últimes lletres i el
segon punt triangular en la meitat dreta de la inscripció; hi llegim [- · po]mpei · av. La segona variant (b),
amb dos exemplars, tan sols registra el gentilici. Un
altre exemplar pompei en tegula ha estat trobat a Tarraco (peri 2, inèdit, comunicació verbal de l’arqueòleg
Jacinto Sánchez de Codex). Fins i tot coneixem un
Q. Pompeius sobre tegula a la vil·la romana del Vilarenc
(Revilla 1995, 186) a Calafell, que no pertanyeria a
la producció local de l’assentament rural romà, segons
ens ha fet saber V. Revilla.
(b1) Foto: P. Otiña.
(b2) Foto: P. Otiña.
199
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
iii.
Imbrex
165. o c i avidi
Ll. t.: Molins Nous (Riudoms, Baix Camp)
Ll. c.: Casa de Cultura de Riudoms
Lect.: O(pus, -fficina) · C(ai) · I( ) Avidi(ani)
Lit.: Rico 1995, 212, fig. 4.8; Piñol, López i Martí
2000, 286, fig. 1.3.
Segell circular en relleu sobre un fragment d’imbrex trobat a Molins Nous, segons Rico en prospecció
superficial, segons Valeriano Romero (notícia oral) en
un estrat de rebliment del s. iv dC. Presenta una línia
de text escrita en sentit circular antihorari amb dues
interpuncions encara visibles i un únic nexe amb les
lletres a^v. Un altre exemplar igual però gairebé esborrat i estampat va ser trobat per Serra Vilaró sobre
tegula en les excavacions de la Necròpolis Paleocristiana de Tarragona (Serra Vilaró 1929, làm. 44, núm. 2).
Segons Rico, la forma circular d’aquest segell convida
a pensar en un origen itàlic de l’entorn de Roma on
encara no ha estat documentat. També suggereix resoldre la llegenda amb la lectura O(pus) C(aii) I(ulii)
Avidi(ani).
Dibuix: Piñol et al. 2000. Foto: M. Prevosti.
200
Catàleg epigràfic
iv.
Dolia
166. Barenys (Salou, Tarragonès)
Fragment de dolium recuperat durant les excavacions de P. Otiña el 2007 (comunicació personal per al
Projecte Ager Tarraconensis). No hem vist personalment la peça. A la fotografia es distingeixen amb certa
dificultat les empremtes bastant febles de dues marques
diferents associades: q[---]m + ove aut ovf; la de la dreta
amb cartel·la rectangular, l’altra circular. De la primera
a penes es distingeixen els relleus de les lletres, potser
hi posa q[---]m. L’altra inscripció té com a particularitat més cridanera el text orientat en horitzontal, en lloc
de seguir la circumferència del camp d’escriptura. Ens
sembla que es pot llegir ove o ovf, i en qualsevol cas
correspondria al personatge subordinat. La lectura completa que proposem amb certs dubtes és Q. [---] M( )
+ Ove’( ) aut Ov( ) f(ecit).
Foto: P. Otiña.
167. La Burguera (Salou)
Un nombre significatiu de fragments de dolia amb
inscripcions han estat documentats a la vil·la romana
de la Burguera al llarg de les darreres campanyes d’excavació de 2001-2002 (Díaz, Bosch i Macias 2004).
Estem davant un important assentament rural romà
amb un marcat caràcter d’explotació vinícola. A l’àrea
productiva de la vil·la es va localitzar la cella vinaria,
ocupada per tota una sèrie de dolia defossa, a l’interior
dels quals s’hauria emmagatzemat el vi. En el moment
de l’excavació es van documentar prop d’una quarantena de contenidors.
Aquest material es troba en fase d’estudi, de manera que no entrarem a descriure els detalls epigràfics
de cada exemplar, que esperem poder fer en un treball
futur. Només volem deixar constància de la importància d’aquesta troballa i la riquesa de les inscripcions
constatades, moltes de les quals corresponen a grafits
post cocturam amb les xifres de la capacitat contenidora d’aquests grans contenidors per a l’elaboració final
del vi: XXVI s(extarii) XXXIX, [m( )] XXIII s(extarii)
XV, XXVII s(extarii) XXXI, m( ) XXVI [s(extarii) ------],
etc.
201
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
D’altra banda, com a curiositat, a l’excavació va
aparèixer sota la vora d’un dolium el grafit nominal
l·f·m·n·met, realitzat post cocturam, amb molta cura i
una bona execució paleogràfica pròpia d’un lapicida.
Quant a la lectura i interpretació, vegeu en aquest mateix volum (vide 56), on s’ha llegit L(uci) f(ilius) M(arci)
n(epos) Met(?). La presència d’aquesta classe d’inscrip-
ció atípica dins del camp de dolia de la Burguera es pot
entendre amb un sentit de propietat sobre l’objecte i
el producte que contenia. La fórmula onomàstica, que
registra l’ascendència de Met( ) fins al seu avi, planteja
la possibilitat que es tracti d’un familiar proper o del
mateix propietari del complex productiu.
168. Mas de la Boella (Tarragona)
jançant el tub filtre de fang que conserva el museu de
Reus, per continuar el seu recorregut per l’altre extrem
de la canonada. Tant J. Guinovart com S. Vilaseca reprodueixen, en els seus respectius dibuixos amb notes
manuscrites, el funcionament teòric d’aquest curiós
artefacte (fig. 3).
El dolium estava trencat, i, segons Vilaseca, el mateix Guinovart va cedir al museu fragments d’aquest
objecte i de canonades de fang, amb estampilles i un
grafit de capacitat. Malauradament, d’aquests epígrafs tan sols el fragment amb el grafit post cocturam
es guarda en el magatzem del museu; té les següents
dimensions: 18 cm d’altura màxima, 22 cm d’amplada
màxima, 2,5 cm de gruix. Segons Massó, «la ceràmica
és de color marró vermellós i presenta com a desgreixant nombroses partícules minerals visibles (cuarcites,
mica, etc.). A més de les concrecions calcàries habituals, hi ha restes evidents d’argamassa de calç». El grafit
ha estat interpretat en la publicació de Massó com dos
numerals iv i xi, separats per una s barrada, que, amb
gran encert, Vilaseca va comprendre que era l’abreviació llatina de sextarius.
Nosaltres hem tornat a dibuixar el grafit al museu de
Reus. Des del nostre punt de vista, la xifra està només
incompleta a l’esquerra, a la part inicial, i proposem
Antiga troballa realitzada per Josep Guinovart
(1915-1990) als voltants de la Boella (Camp d’Aviació, Reus), segons les informacions inèdites de l’arxiu
personal del prehistoriador reusenc Salvador Vilaseca
(1896-1975), publicades recentment per Jaume Massó (Massó 1998a). L’arxiu es conserva actualment al
museu de Reus juntament amb les dues úniques peces
il·lustrades per Massó: el tub filtre (núm. inv. 3399) i
el fragment de dolium amb la xifra de capacitat (núm.
inv. 3398).
El dolium va ser trobat el 8 de desembre de 1942,
mig buit i semienterrat, amb una canalització d’aigua que el travessava pels dos costats. Com molt bé
va entendre Vilaseca, es tracta d’un objecte reutilitzat
en època romana per a un ús ben diferent. En els jaciments catalans es constata amb freqüència la reutilització generalitzada d’aquests enormes i apreciats objectes
cilíndrics una vegada que s’abandona l’activitat productiva en el jaciment d’origen. En aquest cas, l’aprofitament i el nou ús s’explica com a dipòsit filtre d’aigua,
mitjançant un senzill i enginyós sistema hidràulic. La
canonada, que estava feta amb tubs de ceràmica, vessava l’aigua bruta dins del depòsit, on es filtrava mit-
Foto i calc: l’autor.
202
Catàleg epigràfic
Figura 3. Dibuix amb notes de J. Guinovart (arxiu immr).
restituir el text complet com a [m( ) XX]IV s(extarii)
XI, tenint en compte que la primera xifra de capacitat
sol oscil·lar quasi sempre entre els valors 20 i 25.
Entre els fragments del dolium hi havia dues marques de terrissaire a prop de la boca del recipient, però
Massó ens diu que no va poder localitzar-les entre els
materials conservats al museu de Reus. D’aquests segells només tenim els dibuixos de Guinovart i Vilaseca, en els quals s’observen algunes diferències formals
en alguns detalls (fig. 4).
El segell de l’esquerra, c·l·mar, té registrats els tria
nomina d’un personatge anomenat C. L( ) Mar( ), amb
Figura 4. Marques i grafits de la Boella. Dibuix a-b: J.
Guinovart; dibuix c: S. Vilaseca (arxiu immr).
el cognom abreujat i resolt mitjançant un nexe de tres
lletres, m^a^r. L’altre segell, v^a·s·f, només presenta
certs dubtes en la forma abstracta de la primera paraula abreujada, que es deixa veure com una mena de a invertida, potser la solució epigràfica per a un nexe v^a.
Entenem que la primera paraula es correspon amb el
nom d’un esclau, amb la qual cosa la lectura completa
de la inscripció es pot restituir per C. L( ) Mar( ) + Va?( )
s(ervus) f(ecit).
203
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
169. Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
1. Gran fragment de paret de dolium trencat en dos
trossos iguals. La peça es conserva al museu de Riudoms. Mesura 32 cm d’amplada per 18 cm d’alçada
(prenent les mesures dels dos eixos centrals en l’objecte
conservat). Al llarg de tota la meitat superior de la cara
externa es llegeix la major part d’un grafit post cocturam
amb la xifra de capacitat: m( ) XXIV s(extarii) [---].
2. Fragment de dolium trobat en superfície en el
marc de les prospeccions del pat. Mesura: 11 cm d’amplada; 17,8 cm d’alçada; 3,5 cm de gruix de la paret.
Presenta dos segells associats fragmentats, mcmart +
favsti, tots dos sense la cornisa inicial de la cartel·la,
però amb els textos complets. La marca mcmart de la
cartel·la rectangular no té cap signe d’interpunció, i registra els tria nomina d’un personatge de nom M. C( )
Mart( ). El cognom s’ha resolt amb una parella de nexes
m^a i t^r. A sota i ben centrat hi ha el cognomen favsti del personatge subordinat, en cartel·la quadrada, fet
amb una altra parella de nexes f^a^v i t^i. Llegim:
M. C(lodi) Mart(ialis) + Fausti(nus) (fecit). Pel que fa
a la lectura i el personatge, vegeu les nostres reflexions
en la introducció.
Calc: l’autor. Foto: L. Buffat.
Calc i foto: l’autor.
204
Catàleg epigràfic
170. Mas d’en Toda (Riudoms, Baix Camp)
Fragment de paret de dolium amb dos segells diferents, clm[---] + arg, associats. L’objecte es conserva
en el museu de Riudoms, on l’hem documentat dins
una caixa de fusta juntament amb un gran fragment de
vora de dolium, però no tenim certesa que es tracti de
peces del mateix recipient. La marca clm[-]r té la part
final del text desgastada dins una cartel·la rectangular
decorada per una fina cornisa o marc. Un punt triangular després de la lletra l permet suggerir els duo nomina Cl( ) · M[-]r( ) que podem atribuir al personatge
principal, suposadament, el propietari de la terrisseria.
El segon segell, arg, més petit, presenta una cartel·la
en forma de t, dins de la qual el text s’expandeix al
llarg del tret horitzontal. En aquest cas, estem davant
un cognomen Arg( ) abreujat del personatge subordinat
que va fabricar l’objecte.
Des del nostre punt de vista, clm[-]r pot ser considerada una variant alternativa del segell mcmart del
dolium trobat a Mas de Gomandí (vide 169), i aquestes
dues també de la marca mc[lo?]m[a?] en àmfora Dressel 2-4 local de Mas d’en Corts (vide 138). Per tant,
proposem ajuntar totes aquestes peces per donar sentit
a la lectura Cl(odi) M[a]r(tialis) + Arg( ) (fecit).
Fotos i calc: l’autor.
205
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
171. Els Munts (Altafulla, Tarragonès)
Petit fragment de dolium trobat en superfície i conservat en una col·lecció particular. Les mesures de la
peça conservada són 12 x 16 x 2,5 cm. S’hi veuen les
quatre primeres xifres d’un grafit numeral post cocturam. La xifra conservada no té com a prefix la indicació de la unitat de mesura, amb la qual cosa es pot
proposar que estigui sobreentesa o perduda. El trencament de la dreta ens fa dubtar entre les xifres xxii
o xxii[i] o xxii[ii]. Cal suposar que el valor en sextarii s’ha perdut. Hi llegim: [m( )] XXII aut XXII[I] aut
XXII[II] [s(extarii) ---].
Foto: J. López. Calc: l’autor.
206
Catàleg epigràfic
172. Torrent de les Voltes (Puigpelat, Alt Camp)
La inscripció té una procedència desconeguda dins
de la vil·la romana. El fragment superior de dolium es
conserva al dipòsit de Cota 64, on l’hem dibuixat i fotografiat.16 Hi ha dues breus citacions bibliogràfiques de la
troballa a les publicacions de C. Sentís (2008, 379; 2009,
34), on es parla d’«un segell en un dolium» i «un segell
amb numeral» amb la lectura [ie]rmar·g·s·f xxiiii.
El segell és a prop de la boca del recipient a l’esquerra del grafit de capacitat. El text hermap·g·s·f,
en cartel·la rectangular, és clar i presenta un conjunt
de lletres de gran qualitat tipogràfica. Comença amb
un cognomen servil pensat i resolt amb la parella de
nexes h^e i m^a^p, més tres punts que divideixen el
missatge de la inscripció en quatre paraules abreujades.
La lectura no presenta cap dificultat: Hermap(hilus,
-hroditus) G( ) s(ervus) f(ecit). Ens trobem, doncs, amb
un esclau subordinat al seu amo (indicat per la lletra
inicial G( ) del cognomen o nomen), suposadament, el
responsable del taller ceràmic on es va fabricar aquest
gran recipient de fang.
A la dreta del segell apareix col·locada la mesura de
capacitat del contenidor. El grafit xxiiii post cocturam
sembla sencer, sense cap traç a la dreta de la unitat en
sextarii, tan habitual en aquest tipus d’inscripcions. La
grafia de les cinc primeres lletres és força regular en alçada i amplada, la darrera i és molt més prima i el traç
cau més avall, com si es tractés d’una lletra caudada
amb la finalitat d’assenyalar el tancament de la xifra
romana.
Fotos i calc: l’autor.
16. El nostre agraïment a Albert Vilaseca per la seva amabilitat i disposició, que ens han permès documentar i estudiar aquesta interessant peça.
207
208
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 laietana
àmfora Dr. 2-4 laietana
àmfora Dr. 2-4 laietana
àmfora laietana?
àmfora Dr. 2-4 laietana
àmfora
àmfora laietana (Pascual 1?)
àmfora Dr. 2-4 local
alia local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local?
àmfora Oberaden 74
àmfora
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Oberaden 74
àmfora Oberaden 74
àmfora
àmfora Pascual 1 local
131(a1)
131(a2)
132
133
134
135
136
137(a1)
137(a2)
138(a1)
138(a2)
139
140
141
142(a1)
142(a2)
143(a)
143(b)
144
145(a1)
Tipologia
130
Núm.
3.3.5. Índex
A[------]
Acan(ti, -thi)
Acan(ti, -thi) + Calam(i)
Ant( ) C( ) vel Ant[i]c(hi)
C( )
Calam(i) + Acan(ti, -thi)
Kato
Chr( )
L. C(lodi?) M( ) + P( )
L. C( ) M( )
M. C[lo?](di) M[a?](rtialis)
[M. Cl]o(di)? M[a?](rtialis)
Cr( )
Sex. Domiti
C. E( ) vel C( ) E( )
Eupra( )
[Eu]pra( )
Philodamus
Philodamus
Fronto
[Q. F]ul(vi) N( ) ?
ACAN
ACAN + CALAM
ANTC[---?] vel ANTIC[---?]
C
CALAM + ACAN
KATO
CHR
LCM + P
LCM
MC[LO?]M[A?]
[MCL?]OMA
CR
SEXDOMITI
CE
EVPRA
[EV]PRA
PHILODAMVS
PHILODAMVS
FRONTO
[QF]VLN?
Lectura
A[------]
Segell
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Els Antigons (Reus, Baix Camp)
La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Sota la Timba del Castellot (Riudoms, Baix Camp)
La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Sota la Timba del Castellot (Riudoms, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Els Antigons (Reus, Baix Camp)
Mas de Valls / Porpres / Pórpores (Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Lloc de la troballa
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Keay 16 bètica
àmfora Dressel 1B itàlica
àmfora Dr. 2-4 de Frejús
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 23
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Africana I
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local
àmfora Dr. 2-4 local?
147(a1)
147(a2)
147(a3)
148
149
150
151
152(a1)
152(a2)
153
154(a1)
154(a2)
154(a3)
154(a4)
155
156(a1)
156(a2)
156(a3)
157
tegula local
àmfora Dressel 6A
146
158(a1)
àmfora Pascual 1 local
145(a2)
Gallic(i)
Gallic(i)
Galli[c](i)
Ir( )
Lev( ) Gen( )
Q. Mae( ) Ant( )
[----] Mari
Q. [---] Modes[ti]
[Q. ---] Mo[desti]
[O]ctavia[nus]
P( )
P( ) + L. C(lodi?) M( )
P( )
P( )
S. P( ) R? ( )
Silvan(i)
[S]ilvan(i)
[Si]lva[n](i)
Sua( ) vel S( ) Va( )
GALLIC
GALLIC
GALLI[C]
IR
LEV[GE]N
QMAEANT
[---]MARI
Q[---]MODES[TI]
[Q---]MO[DESTI]
[O]CTAVIA[NVS]
P
P + LCM
P
P
SPR?
SILVAN
[S]ILVAN
[SI]LVA[N]
SVA
((palma))
Gaesat[i Lucr(etiani)] ?
GAESAT[ILVCR]
((PALMA))
[Q. Ful(vi)] N( ) ?
[QFVL]N ?
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Molins Nous (Riudoms, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Els Antigons (Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Els Antigons (Reus, Baix Camp)
La Buada / l’Espluga Pobra (Reus, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Els Antigons (Reus, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Catàleg epigràfic
209
210
La Burguera (Salou, Tarragonès)
Mas de la Boella (Tarragona)
Mas d’en Toda (Riudoms, Baix Camp)
Els Munts (Altafulla, Tarragonès)
Torrent de les Voltes (Puigpelat, Alt Camp)
[C. Cal]petani Hermetis / opus d[oli]are ex
fig(linis) / [Caesari]s N(ostri)
Iuc( ) vel Luc( ) ?
Mari
C. N( ) T( )
[- Po]mpei Av( ) aut Au( )
Pompei
Pompei
O(pus, -fficina) · C(ai) · I( ) Avidi(ani)
Q. [---] M ( ) + Ove’( ) aut Ov( ) f(ecit)
L(uci) f(ilius) M(arci) n(epos) Met(?)
C. L( ) Mar( ) + Va?( ) s(ervus) f(ecit),
[m ( ) XX]IV s(extarii) XI
m( ) XXIV s(extarii) [---]
M. C(lodi) Mart(ialis) + Fausti(nus) (fecit)
Cl(odi) M[a]r(tialis) + Arg( ) (fecit)
[m( )] XXII aut XXII[I] aut XXII[II]
[s(extarii) ---]
Hermap(hilus, -hroditus) G( ) s(ervus)
f(ecit), XXIIII
C CALPETANI
HERMETIS / OPVS
DOLIARE EX FIG /
CAESARIS N
IVC vel LVC ?
MARI
CNT
[-]POMPEIAV
POMPEI
POMPEI
O C I AVIDI
Q[---]M + OVE aut OVF
L·F·M·N·MET
CLMAR + VASF?
–
MCMART + FAVSTI
CLM[A]R + ARG
–
HERMAPGSF
tegula itàlica
tegula
tegula Frejús
tegula
tegula local
tegula local
tegula local
imbrex
dolium
dolium
dolium
dolium
dolium
dolium
dolium
dolium
160
161
162
163
164(a)
164(b1)
164(b2)
165
166
167
168
169.1
169.2
170
171
172
tegula local
159(b)
L. C( ) M( )
tegula local
159(a)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Barenys (Salou, Tarragonès)
Molins Nous (Riudoms, Baix Camp)
Barenys (Salou, Tarragonès)
Barenys (Salou, Tarragonès)
Barenys (Salou, Tarragonès)
El Brugar (Reus, Baix Camp)
La Canaleta (Vila-seca, Tarragonès)
Mas del Xaranga / Partida de la Pujada de na Ponça /
Villahermosa (Cambrils, Baix Camp)
Mas del Xaranga / Partida de la Pujada de na Ponça /
Villahermosa (Cambrils, Baix Camp)
Mas de Gomandí (Riudoms, Baix Camp)
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Barenys (Salou, Tarragonès)
LCM
tegula local
158(b)
L. C( ) [M( )]
tegula local
158(a1)
LC[M]
Mas d’en Corts / Mas d’Antoni Corts / Forn del Roquís
(Reus, Baix Camp)
Lloc de la troballa
((palma))
Lectura
((PALMA))
Segell
((palma))
Tipologia
((PALMA))
Núm.
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
4. Índexs analítics
4.1. Onomàstic
– Nomina
L. Aelius Polycletus, 10
L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus, 9
L. Antonius [---], 15
Apronia L. f. Iusta, 4
C. Apronius Secundus, 5
C. Apuleius Lupus, 9
L. Asullius Modestinus, 15
Atius Felix, 16
Aurelius A[---], 17 B
Baebia Helice, 18
L. Bennius Primigenius, 19
L. Caecilius Caecilianus, 90
C. Caecilius Inparatus, 20
Calaria Liciniana, 21
L. Calarius, 21
C. Calpetanus Hermes, 160
Claudia Atiliana, 7
C. Clodius Aemilianus, 3
Q. Clodius Evangelus, 22
M. Clodius Martialis, 138, 169, 170
L. C(lodius?) M(artialis?), 137, 168
Cor[nelius?, 36
Cornelia Optata, 23
Cornelius Theseus, 18
L. Cornelius Tacitus, 24
Sex. Domitius, (Domitii Ahenobarbi), 140
M. Fabius Priscus, 5
C. Farronius C. f. Quietus, 25
Flavius [---]cio, 26
M. Fulvius Musaeus, 11
Q. Ful(vius) N(?), 145
P. Furius P. f. Montanus, 27
Q. Gargilius Q. f. Macer Aufidianus, 4
Iuli]a Tyche, 28
Iulia Secunda, 28
Iulius Secundus, 28
Iunia Eutychia, 29
Iunius Eutyches, 29
Licinius Calidromus, 2
L. Licinius L. f. Sura, 6
T. (?) Lopi(?), 57
L. Lucretius Nicephorus, 12
Lucretius, 30
C. Lutatius Carus, 21
C. L(?) Mar(?), 168
Q. Mae(?) Ant(?), 150
L. Minicius L. f. Apronianus, 8
Numisia Victorina, 27
Pompeius, 164
Quintia Procula, 19
Seiedius (?) Achilleus, 87
Q. Se[mpronius, 31
Sempronia Charis, 88
Sergius Strat(?), 32
Staberius Felicianus, 14
Sulpicia Aeliana, 33
Sulpicia Calagurritana, 33
Sulpicia Celeriana, 13
Sulpicius Fuscinus, 13
Sulpicius Sabinus, 13
Sutoria Surilla, 11
V]alerius, 36
C. Valerius Avitus, 34, 35
M. Vetilius Aelianus, 33
[---]a Claria[na?], 39
[---]eia Paetiniana, 46
[---]mus, 40
[---e]ius Paetinianus, 46
[---] M’. f. Se[---], 48
[---] P. f. Festus, 42
[---] St. l. Amoena, 37
[---] Ingenuus, 37
[---] Bassus, 38
[---] Turpilla, 42
[---] [-] f. Ru[---], 47
– Cognomina i nomina singularia
Aurelius A[---], 17 B
Acan(thus), 131
Seiedius (?) Achilleus, 87
Sulpicia Aeliana, 33
M. Vetilius Aelianus, 33
C. Clodius Aemilianus, 3
Aios (?), 49
[---] St. l. Amoena, 37
Q. Mae(?) Ant(?), 150
Ant(?), 118
Antheus (?), 98
Aphrodita, 89
L. Minicius L. f. Apronianus, 8
Arg(?), 170
Claudia Atiliana, 7
C. I(?) Avidianus, 165
C. Valerius Avitus, 34, 35
Axia, 44
[---] Bassus, 38
Sulpicia Calagurritana, 33
Calamus, 131, 134
211
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Licinius Calidromus, 2
Caligata (?), 128
C. Lutatius Carus, 21
Sulpicia Celeriana, 13
Cladus, 30
[---]a Claria[na?], 39
Donatus, 111 A
Elpis, 40
Encolpia, 49
Eupra(?), 142
Eupron, 99
Iunius Eutyches, 29
Iunia Eutychia, 29
Euxenos, 41
Q. Clodius Evangelus, 22
Faustina, 35
Faustinus, 111 B, 169.2
Staberius Felicianus, 14
Atius Felix, 16
[---] P. f. Festus, 42
Fortunatus, 100
Fronto, 144
Furius (?), 101
Sulpicius Fuscinus, 13
Gaesatus (?), 146
Gallicus, 147
Hagne, 126 A
Baebia Helice, 18
Heraclida, 102
Hermap(hilus?, -hroditus?), 172
C. Calpetanus Hermes, 160
C. I(?) Avidianus, 165
Iason, 43
[---] Ingenuus, 37
C. Caelius Inparatus, 20
Ionas, 44
Isidora, 44
Iulianus, 45
Apronia L. f. Iusta, 4
Kato, 135
Kalpurnius (?), 116
Calaria Liciniana, 21
Locuples, 103
Lucr(etianus?), 146
C. Apuleius Lupus, 9
Q. Gargilius Q. f. Macer Aufidianus, 4
M. Clodius Martialis, 138
L. C(lodius?) M(artialis?), 137, 168
Marus, 151, 162
(?) Met(ellus?), 56, 167
Minicius, 104
L. Asullius Modestinus, 15
Q. [--] Modestus, 152
P. Furius P. f. Montanus, 27
M. Fulvius Musaeus, 11
Q. Fulvius N(?), 145
212
Nemisius (?), 105
Nemtunus (!), 126 B
L. Lucretius Nicephorus, 12
Octavianus, 153
Cornelia Optata, 23
Optatus (?), 106
Pa[ula (?), 50
[---]eia Paetiniana, 46
[---e]ius Paetinianus, 46
Pamphilus, 112
Parissius (?), 104
Philodamus, 143
Pilocalus, 107
Pilorgus, 107
L. Aelius Polycletus, 10
Pos]tumia (?), 124 B
Prima, 30
L. Bennius Primigenius, 19
Primus, 23
Primus (?), 124 A
M. Fabius Priscus, 5
Pr]oba, 124 E
Quintia Procula, 19
C. Farronius C. f. Quietus, 25
[---] [-] f. Ru[---], 47
Sulpicius Sabinus, 13
[---] M’. f. Se[---], 48
Iulia Secunda, 28
C. Apronius Secundus, 5
Iulius Secundus, 28
Secundus, 108
L. Aemilius Sempronius Clemens Silvanianus, 9
Ser]vilia, 17 A
Silvanus, 156
Statutus, 109
Sergius Strat(?), 32
L. Licinius L. f. Sura, 6
Sutoria Surilla, 11
L. Cornelius Tacitus, 24
Themistocles, 49
Cornelius Theseus, 18
[---] Turpilla, 42
Iuli]a Tyche, 28
Valeriana, 43
Varia Iucunda, 89
Numisia Victorina, 27
Victorina, 50
Vircentius (?), 113
Zosimus (?), 110
Flavius [---]cio, 26
– Tribus
Gal(eria), 8
Pal(atina), 9
Papiria, 15
Pol(lia), 37
ÍNDEXS ANALÍTICS
Quir(ina), 27, 30
Serg(ia), 6, 32
– Divinitats
Iuppiter Dominus, 1, 2
Dii Manes, 12, 13, 14, 15, 17 A, 18, 26, 27, 29, 43, 49,
50, 66
– Emperadors
Augustus, 74
Tiberius, 74, 84 B
[---August]us [Germanic]us ?, 127
Hadrianus, 53
Traianus, 8
Claudius, 75
Decius, 73
Herennius Etruscus, 73, 76
Iulianus, 72
Magnentius, 71
Valerianus, 77
Gallienus, 77
– Administració estatal
Legatus Augustorum, 4
IIIIvir viarum curandarum, 5
Tribunus plebis, 7
Praetor designatus, 7
Datació consular (Serv. Cornelius Cethegus, L. Visellius
Varro, del 6 de febrer 24 dC), 84 B
– Administració municipal
Aedilis, 8, 9
Curator Capitoli, 9
Iudex, 9
Quaestor, 8, 9
IIvir, 8, 9, quinquennalis, 8
Decurio, 10
Flamen, 9, divi Traiani Parthici, 8
Sevir Augustalis, 11, 12
– Exèrcit
Beneficiarius, 13
Centuria Saturni, 15
Commilito, 14
Discens armat(urae), 14
Legio III (Macedonica), 54
Legio VI (Victoriosa), 54
Legio VII Gemina Pia Felix, 13, 14, 15
Legio X (Gemina), 54
miles, 13, 14, 15
Quaestor provinciae, 5, 7
Tribunus militum legionis, 5
– Origo
Augustobrigensis, 34
Bracar(augustanus), 13
Calagurritana, 33
Complutensis, 9
Neapolita, 41
– Tarraco
Colonia Iulia Urbs Triumphalis Tarraco, 8
Decuriae IIII, 9
– Provinciae
Achaia, 5
Baetica, 7
P(rovincia) H(ispania) C(iterior), 4
– Expressions notables
alumnus, 13
amen, 44
amicus, 9, 21
ann(i), 13, 14 (xlv), 15, 17 B (xxiii), 22 (xii), 25
(xviii), 26 (xx[---]), 28 (xxxviiii), 29 (lxxv), 39,
45 (tres), 50, 58 (n(umero) xi)
aquae trinae, caducae, vendicare privatas, 53
bene memorii, 44
bene merens, 13, 43, 49, 50, 58
carissimus, 7
catinum habere; neminem dare; ab aliis gratis non
rogare, 102
cisterna (latam, longam, altam cisternam facere pedes
tot, capti modi tot), 35
civis, 13
colliberta, 43
coniungere, 28
coniux, 21, 58
consacratus, 6
contubernalis, 14
cum omne Israel, 44
cum quo vixit, 14
curare, 15, 22, 29
dies, 14 (viii), 28 (viii et semis), 39, 45 (xvii)
dulcissimus, 10, 22
ex beneficio, 53
ex fig(linis), 160
(ex) officina, 32, 165
ex praecepto, 35
ex testamento, 6, 8
ex voto, 3
exsitum (!) dare, 23
facere, 5, 13, 15, 18, 21, 22, 29, 43 (te facere), 46, 49,
166, 168, 169.2, 170, 172
filia, 21, 28, 29, 33, 44; filius, 10, 25, 42, 46, 58
heredes, 8
hic est memoria bon(a)e recordationis, 44
hic positus est, 45
hic situs est, 23, 30, 36, 46
h(oc) m(onumentum) h(eredem) n(on) s(equetur), 37
honestissima, 33
213
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
in pace, 44, 45, 58
infelicissima, 28
libens, 2
liberta, 50
maritus, 7, 11, 13, 19, 27, 33
mater, 10, 25, 33
matrona, 33
menses, 12 (vii), 28 (iii), 45 (duos)
nepos, 22, 167
optimus, 11, 19, 21, 27; optima, 18
opus doliare, 160, 165
parens, 23
Parissius est, 104
pater, 29, 49
pauset anima eius, 44
pientissimus, 29; pientissima, 29
piissima, 28, 33
ponere, 13
pro salute, 2
pudicissima, 28, 33
qui/-ae vixit, 14, 26, 28 i 58 (mecum), 29, 39, 45, 50
quod constitimus quod arcemus, 28
rarissimum exemplum, 28
sacrum, 18, 26, 29, 86
sextarii, 168, 169.1, 171
sepulchrum, 51
servos (!), 23; s(ervus),168, 172; servus Christi, 45
sibi et suis, 17 B; et sibi, 19
stipendium, 13, 14
urciolus (sc. urceus), 111 A
uxor, 4, 18, 27, 28, 33
votum solvere, 1, 2
[---sa]cratu[---]?, 119 D
– Decoració
hedera, 23, 29, 46, 67, 77
monogrames, 45, 112, 116, 117, 118, 129
palma, 44, 101 A, 125 I, 125 L, 158
menorà, 44
crismó, 45, 129
crux, 45
– Paleografia
litterae inclusae, 37
lletres gregues, 41, 45, 49, 129
– Llengua
grec, 35, 41, 49, 129
4.2. Topogràfic
Alcover (Alt Camp), 95
Altafulla (Tarragonès)
– els Munts, 31, 34, 35, 69, 98, 99, 100, 107, 111,
214
113, 125, 171
– església, 28
– restaurant El Trull, 81
Avinyonet del Penedès (Alt Penedès)
– les Gunyoles, 78
Banyeres del Penedès (Baix Penedès)
– ermita de Sant Miquel, 1
La Bisbal del Penedès (Baix Penedès)
– Mas Quefa, 64
Les Borges del Camp (Baix Camp)
– ermita de Nostra Senyora de la Riera, 22
– Parades de Sant Bartomeu, 22
Les Cabanyes (Alt Penedès)
– capella de Sant Valentí, 112
Cambrils (Baix Camp)
– castell de Vilafortuny, 90-91
– convent dels Agustins, 27
– els Masos, 124
– la Llosa, 85, 105
– mas de Benito Bru i Gil, 75
– Mas del Xaranga, 160, 161
– Mas d’en Gran, 76
– torre del Mas del Bisbe, 13
La Canonja (Tarragonès)
– carrer Bisbe Borràs, 15
– castell de Masricard, 87-89
– Mas d’Aiximus, 68
– Mas de l’Arbanès, 68
– Miralbó, 10
Castellet i la Gornal (Alt Penedès)
– la Feixa del Cintet, 83
– les Masuques, 45, 59, 72
– Can Llopart, 45, 72
Constantí (Tarragonès)
– carrer Major, 94, 33
– Centcelles, 11, 41, 52, 65, 66, 67
– Mas d’en Bosch, 65, 97
– Tomba de la Grassa, 17
Martorell (Baix Llobregat)
– església de Santa Margarida, 71
– pont romà, 54
Mont-roig del Camp (Baix Camp)
– ermita de Nostra Senyora de la Roca, 96
– la Pobla, 62
ÍNDEXS ANALÍTICS
El Morell (Tarragonès), 77
– vil·la de Barenys, 121, 158.b, 164, 166
– la Burguera, 56, 167
La Nou de Gaià (Tarragonès), 49
Olèrdola (Alt Penedès), 16
Pacs (Alt Penedès)
– Camp del Salinar, 38
– Rectoria, 29
Els Pallaresos (Tarragonès), 44
Perafort (Tarragonès)
– entre la Pobla de Mafumet i Puigdelfí, 8
– la Barquera, 120
La Pineda (Tarragonès), 82
– Mas d’en Pons, 40, 92
– Mas d’en Gibert, 40
La Pobla de Mafumet (Tarragonès)
– indústria Dow Chemical, 19
– Mas Sardà, 19
– necròpolis de Mas Sardà, 7
Puigpelat (Alt Camp)
– Torrent de les Voltes, 32, 128, 172
Renau (Tarragonès)
– plaça de l’Església, 23
Reus (Baix Camp)
– carrer Montserrat, 86
– el Vilar, 21, 37
– els Antigons, 55, 101, 106, 109, 110, 114-117,
119, 136, 144, 146, 149, 153
– Mas d’en Corts, 57, 108, 130-134, 138, 145, 147.
a1, 147.a2, 152, 156.a2-a3, 158.a1, 159.a
– Mas de Valls, 70, 135
– La Buada, 139, 141, 148, 157
– «jaciment de l’entorn de Reus», 163
La Riba (Alt Penedès)
– els Monjos, 36
Riudoms (Baix Camp)
– Mas de Gomandí, 137.a1, 142.a2, 147.a3, 154,
156.a1, 159.b, 169
– Mas d’en Toda, 63, 170
– Molins Nous, 155, 165
– Timba del Castellot, 137.a2, 142.a1
Roda de Barà (Tarragonès)
– Arc de Berà, 6
Salou (Tarragonès)
– Torre Vella, 93
Sant Martí Sarroca (Alt Penedès)
– Mas Fumet, 129
– Cal Novençà, 24
– la Socarrada, 129
– Vinya del Taberner, 47
– Vinya Gran, 61
Sant Pere de Molanta (Alt Penedès)
– Can Xic Ferret, 30, 58
– església, 127
– Cal Pau Surià, 43, 46
Sant Pere de Ribes (Garraf )
– Allò en Ros, 48
Sant Vicenç de Calders (Baix Penedès)
– el Francàs, 80
Sitges (Garraf )
– el Vinyet, 20, 126
Subirats (Alt Penedès), 73
– Lavern, 60
Tarragona (Tarragonès)
– entre Tamarit i Torredembarra, 2
– indústria Ceratònia, 4
– Mas de la Boella, 168
– Mas dels Canonges, 14
– Mas Rabassa, Tamarit, 12, 51, 74
– Monnars, Tamarit, església, 9
– polígon Francolí / camí Vell de Salou, 84 A
– platja de l’Arrabassada, 84 B
– Torre dels Escipions, 12, 51
Torredembarra (Tarragonès), 18, 39
Torrelles de Foix (Alt Penedès)
– Mas la Berna, 42
Vallmoll (Alt Camp)
– Mas Vell, 102
Valls (Alt Camp)
– el Vilar, 26, 104
El Vendrell (Baix Penedès)
– camí de la França, 79
Vilallonga del Camp (Tarragonès)
– capella de Nostra Senyora del Roser, 50
– Font de l’Astor, 5
215
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Vilanova i la Geltrú (Garraf )
– Darró, 103
– ermita de Sant Gervasi, 3
Vila-seca (Tarragonès)
– la Canaleta, 118, 122, 140, 143, 150-151, 162
– Mas d’en Gras, 123
Vilobí (Alt Penedès)
– Guixeres de Baix, 25
Vimbodí i Poblet (Conca de Barberà)
– Riudabella, 53
4.3. Correspondències
– cil ii2, 14 =
irat
982
1062
2233
2234
2235
2236
2237
2238
2239
2240
2241
2242
2243
2244
2245
2246
2247
2248
2249
2250
2251
2252
2253
2254
2255
2256
2257
2258
2259
2260
2261
2262
2263
2264
2265
2266
4
14
84 A
40
92
15
10
89
87
88
68
118
123 A
123 D
123 B
56
13
27
85
105
124 C
124 B
124 A
124 E
124 D
62
22
63
86
21
37
70
55
101
106
109 a
216
– cil ii2, 14 =
irat
2267
2268
2269
2270
2271
2272
2273
2274
2275
2276
2277
2278
2279
2280
2281
2282
2283
2284
2285
2286
2287
2288
2289
2290
2291
2292
2293
2294
2295
2296
2297
2298
2299
2300
2301
2302
2303
2304
2305
2306
2307
2308
2309
2310
2311
2312
2313
2314
2315
2316
2317
2318
2319
2320
109 b
109 c
109 d
109 e
109 f
110 a
110 b
110 c
119 D
57
108 a
108 b
108 c
33
17 B
17 A
11
67
66
94
52
65
7
19
5
50
8
120
44
102
26
104
53
32
23
84 B
2
12
9
51
28
34
35
no inclosa (cf. irat 69)
31
no inclosa (cf. irat 69)
69 B
no inclosa (cf. irat 69)
no inclosa (cf. irat 69)
no inclosa (cf. irat 69)
no inclosa (cf. irat 69)
no inclosa (cf. irat 69)
69 B
no inclosa (cf. irat 69)
ÍNDEXS ANALÍTICS
– cil ii2, 14 =
irat
– cil ii2, 14 =
irat
2321
2322
2323
2324
2325
2326
2327
2328
2329
2330
2331
2332
2333
2334
2335
2336
2337
2338
2339
2340
2341
2342
2343
2344
2345
2346
2347
2348
2349
2350
2351
2352
2353
2354
2355
2356
2357
2358
2359
111 A
111 B
113
125
98
99
100
107
49
18
39
6
64
1
38
42
24
47
61
112
25
60 A
29
36
60 B
30
46
43
58
59
45
16
3
103
20
126 A
126 B
48
54
M5
M6
M7
M8
M9
M10
M11
M12
M13
M14
M15
M16
M17
M18
127
72
83
79
80
75
81
no inclosa (rit 934)
82
76
97
75
75
77
– rit
irat
Titulus graecus
G3
41
Titulus falsus
F52
96
Miliaria
M1
M2
M3
M4
71
71
73
78
=
134
262
312
383
453
903
904
905
906
907
908
909
910
911
912
913
914
915
916
917
918
919
920
921
922
923
924
925
926
927a
927b
928
929
930
931
932
5
90
93
33
91
92
40
13
11
66
67
15
89
88
87
86
37
21
22
50
8
2
12
51
9
34
28
31
69 A
111 A
111 B
18
39
6
1
3
217
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
– rit
=
933
935
936
1074
1077
1080
– irc
=
i, 1
i, 6
irc i, 7
irc i, 8
irc i, 9
irc i, 10
irc i, 11
irc i, 12
irc i, 13
irc i, 14
irc i, 15
irc i, 16
irc i, 164
irc i, 165
irc i, 167
irc i, 190
irc i, 191
irc i, 192
irc i, 193
irc i, 194
irc i, 195
irc i, 196
irc v, 14
irc v, 28
irc v, 48
irc v, 147
irc
irc
218
irat
29
75
76
44
7
69 B
irat
54
45
48
59
3
36
29
30
58
43
46
60
71
72
73
38
24
42
61
129
47
25
102
103
112
16
– hep
=
1, 134
2, 674
hep 2, 675
hep 3, 369
hep 4, 839
hep 5, 757
hep 5, 758
hep 5, 770
hep 6, 897
hep 7, 247
hep 7, 248
hep 7, 249
hep 7, 250
hep 7, 253
hep 7, 523
hep 7, 952
hep 7, 965
hep 9, 244
hep 10, 595
hep 11, 523
hep 12, 43
hep 12, 84
hep 12, 85
hep 12, 382
hep 12, 383
hep 13, 685
hep 15, 340
hep
hep
irat
45
62
63
14
17
75
58
87
6
38
24
61
129
42
23
35
53
47
160
23
112
103
25
44
41
123
14
– Inèdites: 55, 70, 85, 101, 104, 106, 108-110, 114119, 121-122, 124, 128
BIBLIOGRAFIA
Sigles
= L’Année Épigraphique.
= Archivo Español de Arqueología.
bahist = Boletín de la Real Academia de la Historia.
cil = Corpus Inscriptionum Latinarum.
cil ii2, 14 = Alföldy, G.: Corpus Inscriptionum Latinarum. Inscriptiones Hispaniae Latinae. Pars septentrionalis conventus Tarraconensis. Pars altera. Tarraco et
vicinia, Berlín. [En premsa]
dac = Documents d’Arqueologia Clàssica.
edcs = Epigraphik-Datenbank Clauss / Slaby, <http://
oracle-vm.ku-eichstaett.de:8888/epigr/epigraphik_de>.
edh = Epigraphische Datenbank Heidelberg, <http://
www.uni-heidelberg.de/institute/sonst/adw/edh/
index.html.en>.
ee = Ephemeris Epigraphica.
elrh = Díaz Ariño, B. 2008: Epigrafía latina republicana de Hispania, col·lecció Instrumenta 26, Barcelona.
erz = Fatás, G.; Martín-Bueno, M. 1977: Epigrafía
romana de Zaragoza y su provincia, Saragossa.
habes = Heidelberger Althistorische Beiträge und Epigraphische Studien.
hep = Hispania Epigraphica. Base de dades a Internet:
<http://www.eda-bea.es/>.
icerv = Vives, J. 1942: Inscripciones Cristianas de la España Romana y Visigoda, Barcelona (1969).
iln iii = Gascou, J. 2002: Inscriptions Latines de Narbonnaise. iii. Aix-en-Provence, París.
ils = Dessau, H. 1892-1916: Inscriptiones Latinae Selectae, Berlín.
ipac = Inventari del patrimoni arqueològic de Catalunya.
irc = Fabre, G.; Mayer, M.; Rodà, I. 1984-2003: Inscriptions Romaines de Catalogne, i-v.
irpv iii = Corell, J. 2006: Inscripcions romanes del País
Valencià. iii. Saetabis i el seu territori, València.
jac = Prevosti, M.; Guitart, J. (ed.): Catàleg de jaciments, conclusions i índexs (Projecte Ager Tarraconensis, 6). [En premsa]
jrs = Journal of Roman Studies.
mefra = Mélanges de l’École Française de Rome. Antiquité.
pat = Projecte Ager Tarraconensis.
pir = Prosopographia Imperii Romani.
ril = Rendiconti dell’lstituto Lombardo di Scienze e Lettere.
rit = Alföldy, G. 1975: Die römischen Inschriften von
Tarraco, Berlín.
rpc = Roman Provincial Coinage.
ae
= Transactions and Proceedings of the American
Philological Association.
zpe = Zeitschrift für Papirology und Epigraphik.
tapha
aespa
Publicacions citades
Abad, L. 1982: La pintura romana en España, Alacant.
Abascal, J. M. 1994: Los nombres personales en las inscripciones latinas de Hispania, Anejos de Antigüedad y Cristianismo ii, Múrcia.
Abascal, J. M.; Cebrián, R. 2007: «Grafitos cerámicos de Segobriga (1997-2006)», Lucentum xxvi,
127-171.
Abascal, M.; Gimeno, H. 2000: Real Academia de la
Historia. Catálogo del Gabinete de Antigüedades. i.
Antigüedades. i 1. Catálogo de Epigrafía. i.1.2. Epigrafía hispánica, Madrid.
Abauzit, P. 1999: «Lupatus et alii, fabricants d’amphores tardives», Archéologie en Languedoc 23, 175178.
Adserias, M. 1998: Evidències del passat. Prehistòria i
món antic a Vila-seca, Monografies de Vila-seca 20,
Vila-seca.
– 1999: «Estudi arqueològic del Cap de Salou (Salou, Tarragonès)», document inèdit dipositat als
ST de Cultura de la Generalitat de Catalunya a
Tarragona.
Adserias, M.; García, M.; Teixell, I. 2001: «Noves
troballes d’època romana a l’entorn de Tàrraco: les
“Villae” del Mas dels Canonges i del Camí Vell de
Salou (Tarragona, Tarragonès)», Butlletí Arqueològic 23, 213-248.
Adserias, M.; Ramón, E. 2004: «La vil·la romana del
Vilar (Valls, Alt Camp)», Quaderns de Vilaniu 45,
Valls (Tarragona), 5-18.
– 2008: «La vil·la romana de El Vilar», a: Història de
Valls ii, Valls, 369-376.
Agileius, C. [Aguiló, Aq(u)ileius], Epigrammata
antiqu(a)e urbis Tarraconis, ms. Escurialense del segle xvi, recollit a: Antolín, G. 1916: Catálogo de
los códices de la Real Biblioteca del Escorial, Madrid.
(T III, 24).
Albertos, M. L. 1966: La onomástica personal primitiva de Hispania: Tarraconense y Bética, Salamanca.
Alcina, J. F. 2008: «El Humanismo de Antonio
Agustín», a: Egido, A. G.; Laplana, J. E. (coord.). Mecenazgo y Humanidades en tiempos de
Lastanosa: Homenaje a Domingo Ynduráin, Saragossa, 31-50.
219
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Alföldy, G. 1973: Flamines Provinciae Hispaniae Citerioris, Madrid.
– 1977: «L’Onomastique de Tarragona», a: L’Onomastique latine [actes du colloque international] (Paris,
13-15 octobre 1975), 293-295.
– 1978: «Der Senator Q. Gargilius Macer Aufidianus
und seine Verwandten», Chiron 8, 361-376.
– 1991a: «Epigraphica Hispanica xii. Eine neue Inschrift aus Tarraco: Dispensator census Sarmatici
oder discens armature?», Zeitschrift für Papyrologie
und Epigraphik 87, 163-167.
– 1991b: Tarraco, Fòrum 8, Tarragona.
– 1996: «Der römische Bogen über der Via Augusta bei
Tarraco und seine Inschrift», Klio 78, 158-170.
– 1998: «La cultura epigráfica de la Hispania romana:
inscripciones, auto-representación y orden social»,
a: Almagro-Gorbea, M. [et al.]. Hispania. El legado de Roma, Saragossa, 289-301.
– 2001: «Desde el nacimiento hasta el apogeo de la
cultura epigráfica de Tarraco», a: Hernández
Guerra, L.; Sagredo San Eustaquio, L.; Solana
Sáinz, J. M.a (ed.). Actas del I Congreso Internacional de Historia Antigua «La Península Ibérica hace
2000 años», Valladolid 23-25 de Noviembre 2000,
Valladolid, 2001 [2002], 61-74.
– 2003: «Sociedad y epigrafía en Tarraco», a: Stylow,
A. U.; Armani, S.; Hurlet-Martineau, B. (coord.). Epigrafía y sociedad en Hispania durante el
Alto Imperio: estructuras y relaciones sociales, 159176.
– 2006a: «Errores Tarraconenses: Iscrizioni mal integrate, mal lette, mal incise», a: Angeli Bertinelli,
M. G.; Donati, A. (ed.). Misurare il tempo, misurare lo spazio, Epigrafia e Antichità 25, 441-454.
– 2006b: «Las inscripciones de Tárraco en el Corpus
Inscriptionum Latinarum: historia, problemas y
perspectiva de una edición epigráfica», Butlletí Arqueològic 28, 75-95.
– 2007a: «Grabgedichte in Tarraco: der sozialgeschichtliche Hintergrund», a: Kruschwitz, P. (ed.).
Die metrischen Inschriften der römischen Republik.
Festschrift für Hans Krummrey, Berlín, 327-340.
– 2007b: «El ejército romano en Tarraco», a: Morillo, A. (ed.) El ejército romano en Hispania, Lleó,
503-521.
Almagro Basch, M. 1952: Las Inscripciones Ampuritanas Griegas Ibéricas y Latinas, Barcelona.
Àlvarez, A.; García-Entero, V.; Gutiérrez Garcia-M., A.; Rodà, I. 2009: El marmor de Tarraco.
Explotació, utilització i comercialització de la pedra
de Santa Tecla en època romana / Tarraco Marmor.
The Quarrying, Use and Trade of Santa Tecla Stone
in Roman Times, Tarragona.
Àlvarez, A.; Pitarch, À.: «The local materials used in
the Roman break of Martorell (Barcelona, Spain)»,
220
a: Proceedings IX ASMOSIA - Tarragona 2009. [En
premsa]
Andreau, J. 1987: La vie financière dans le monde romain, les métiers de manieurs d’argent: ive siècle av.
J.-C.-iiie siècle apr. J.-C., Roma.
Andreu, I. 1994: «Troballes arqueològiques submarines de El Maresme. Materials dipositats en el Museu de Premià de Mar», Laietània 9, 361-370.
Andreu, J. 2008: «Sentimiento y orgullo cívico en
Hispania: en torno a las menciones de origo en la
Hispania Citerior», Gerión 26, 1, 349-378.
Andreu, J.; Curulla, O.; Otiña, P. 2006: «Un nuevo
documento sobre los Minicii de Tárraco», Butlletí
Arqueològic 28, 199-210.
Arbeiter, A. 1989: «Der Mosaikschmuck des Grabbaues von Centcelles und der Machtwechsel von
Constans zu Magnentius», Madrider Mitteilungen
30, 289-331.
Arce, J. (ed.) 2002: Centcelles. El monumento tardorromano. Iconografía y arquitectura, «L’erma» di
Bretschneider, Roma.
Arce, J. 2006: «Obispos, emperadores o propietarios
en la cúpula de Centcelles», Pyrenae 37/2, Barcelona.
Arco, A. del 1918: «Lápida hebraico-cristiana de Tarragona», Boletín de la Real Academia de la Historia,
495-500.
Arqueociència 1997: «El jaciment romà del Morè
(Sant Pol de Mar, Maresme)», Excavacions arqueològiques a Catalunya 13, Generalitat de Catalunya.
Departament de Cultura, Barcelona, 88.
Bakker, J. T. 1999: The Mills-bakeries of Ostia: description and interpretation, Amsterdam.
Ballart, E. 1974: «Máquinas contra la arqueología.
Destrucción de restos históricos junto a Ceratonia», La Voz de la Costa Dorada 50 (18 de juliol de
1974), 19.
Beltrán Lloris, F.: «Los grafitos y tituli picti de la
villa dels Munts», a: Remolà, J. A. La vil·la dels
Munts. [En premsa]
Beltrán, P. 1925/27: «Lápidas romanas recientemente descubiertas en Tarragona», ba 25/27, 264-266,
285-295, 316-317.
Benach, M. 1944: Monumentos arqueológicos del hospital de Vilafranca del Panadés, 54-55.
Berges, M. 1969/70: «Informe sobre Els Munts», ba
69/70, 140-150.
Bermúdez, A.; Massó, J. 1984-85: «El horno cerámico del Barranc de la Premsa Cremada (Botarell,
Tarragona)», Butlletí Arqueològic 6-7, Tarragona,
63-106.
Bernard, H. 2007: «Nouvelles épaves hispaniques
de Corse: Sud Perduto 2 (Bonifacio) et Marina di
Fiori (Porto Vecchio)», a: Comercio, redistribución y
fondeadores: la navegación a vela en el Mediterráneo,
bibliografia
V Jornadas de Arqueología Subacuática, València,
461-471.
Berni Millet, P. 1998: Las ánforas de aceite de la Bética y su presencia en la Cataluña romana, Col·lecció
Instrumenta, 4, Barcelona.
– 2008: Epigrafía anfórica de La Bética. Nuevas formas
de análisis, col·lecció Instrumenta 29, Barcelona.
Berni Millet, P.; Carreras Monfort, C. 2001: «El
circuit comercial de Barcino: reflexions al voltant de
les marques amfòriques», Faventia 23/1, 103-129.
Berni Millet, P.; Carreras Monfort, C.; Olesti i
Vila, O. 2005: «La gens Licinia y el nordeste peninsular. Una aproximación al estudio de las formas de
propiedad y de gestión de un rico patrimonio familiar», aespa 78, 167-187.
Berni Millet, P.; Carreras Monfort, C.; Revilla
Calvo, V. 1998: «Sobre dos nuevos Cornelii del
vino tarraconense», Laietània 11, 109-124.
Berni Millet, P.; Revilla Calvo, V. 2008: «Los
sellos de las ánforas de producción tarraconense:
representaciones y significado», a: La producció
i el comerç de les àmfores de la Provincia Hispania
Tarraconensis, Homenatge a Ricard Pascual Guasch
(Barcelona, 17-18 novembre 2005), Monografies
8, Museu d’Arqueologia de Catalunya, Barcelona,
95-111.
Birley, A. R. 2005: The Roman Government of Britain, Oxford.
Bonneville, J. N. 1980: «Le monument épigraphique et ses moulurations», Faventia 2/2, 75-98.
Bosch, F.; Díaz, M.; Macias, J. M.: «La vil·la romana de la Burguera (Salou, ager Tarraconensis): avanç
preliminar», a: Les vil·les romanes a la Tarraconense.
Implantació, evolució i transformació, Actes del simposi (Lleida, 2007), Institut d’Estudis Ilerdencs.
[En premsa]
Bost, J.-P.; Campo, M.; Colls, D.; Guerrero, V.;
Mayet, F. 1992: L’épave Cabrera III (Majorque),
Publications du Centre Pierre Paris, 23, París.
Boy, I. 1996: Recopilacion sussinta de las antiguedades
romanas se allan del tiempo de los emperadores romanos en la ciudad de Taragona y sus sercanias (ms.
1713), edició facsímil amb el títol Antigüedades romanas de Tarragona, pròleg de Géza Alföldy, estudi
crític de Jaume Massó, Tarragona.
Bruno, M. G. 1962: «I Sabini e la loro lingua», Rendiconti dell’lstituto Lombardo di Scienze e Lettere 96,
565-640.
Caballos, A. 1990: Los senadores hispanorromanos y la
romanización de Hispania (siglos i-iii) i. Prosopografía i-ii, Écija.
Cabrelles, I. 2008: «El taller de Mas de Corts (Reus,
Baix Camp) i la indústria terrissaire d’època alt-imperial a l’Ager Tarraconensis», treball d’investigació inèdit per a la obtenció del Diploma d’Estudis
Avançats dirigit per J. Remesal, Barcelona.
Cadotte, A. 2007: La romanisation des dieux: l’interpretatio romana en Afrique du Nord sous le HautEmpire, Religions in the Graeco-Roman World
158, Leiden.
Cagnat, R. 1914: Cours d’Epigraphie latine, París.
Campedelli, C.: «Ein neuer Meilenstein aus Tamarit
(Tarragona)», Butlletí Arqueològic. [En premsa]
Cancela, M. L. 2002: «Aspectos monumentales del
mundo funerario hispano», a: Vaquerizo, D.
(ed.). Espacio y usos funerarios en el Occidente romano. Actas del Congreso Internacional, i, Còrdova,
163-180.
Cantera, F.; Millás, J. M. 1956: Las inscripciones hebraicas de España, Madrid.
Carreras, C. 1997: «Los beneficiarii y la red de aprovisionamiento militar de Britannia e Hispania»,
Gerión 15, 151-176.
Castellano, A. 1984: «La inscripció votiva romana
del turó de Sant Gervasi», apèndix inclòs dins de
López Mullor, A.: «Establiment ibèric i romà de
Darró», a: Memòria 1984, 148-150.
Cebrià, A.; Ribé, G.; Senabre, M. R. 1992: «L’arqueologia de l’Alt Penedès: estat de la qüestió als anys
90», Miscel·lània Penedesenca xv, 39-135.
Clariana, J. F.; Garí, R. I.; Bonamusa, J.; Juhé, E.
2000: «Aportacions a l’estudi del criptopòrtic de
can Modolell (Cabrera de Mar)», Sessió d’Estudis
Mataronins 17, 165-200.
Claveria, M. 2001: Los sarcófagos romanos de Cataluña (CSIR), Múrcia.
Comas Solà, M. 1997: Baetulo. Les marques d’àmfora,
Institut d’Estudis Catalans, Barcelona.
Comes, R.; Rodà, I. 2002 (ed.): Scripta manent. La
memoria escrita de los romanos (catálogo de la exposición - Barcelona MAC 2002-2003), Barcelona.
Cortés, R.; Escolà, J. M. 1986-87: «Una inscripció
recuperada», Butlletí Arqueològic 8-9 (èp. v), Tarragona, 55-57.
De Rossi, G. B. 1857: «Antichi mulini in Roma e nel
Lazio», Annali dell’Istituto di Corrispondenza Archeologica di Roma, 1857, 274-281.
Di Stefano Manzella, I. 1987: Mestiere di epigrafista. Guida alla schedatura del materiale epigrafico
lapideo, Roma.
Díaz, M.; Bosch, F.; Macias, J. M. 2004a: «Vil·la
romana de la Burguera: memòria d’excavació de
les campanyes 2001-2002», memòria d’excavació
inèdita, Codex.
– 2004b: Memòria de les excavacions realitzades en la
vil·la romana de la Burguera, Salou (Tarragonès).
Gener-maig de 2001. Març-maig de 2002, Codex,
30 de juny de 2004.
Díez de Velasco, F. 1998: Termalismo y Religión.
La sacralización del agua termal en la Península
Ibérica y el norte de Africa en el mundo antiguo,
Madrid.
221
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Dornseiff, F. 1925: Das Alphabet in Mystik und Magie (2 ed.), Leipzig 1925 (edició anastàtica Leipzig
1994).
Dressel, H. 1878: «Ricerche sul Monte Testaccio»,
Annali dell’Istituto di Corrispondenza Archeologica
50, 118-192.
Dupré, X. 1987: «Els monuments funeraris», a: Guia
arqueològica Tarraconense, Tarragona.
– 1993: L’arc romà de Berà (Hispania Citerior), Roma.
– 1998: «Los arcos honoríficos», a: Hispania: el legado
de Roma: en el año de Trajano (catàleg de l’exposició), La Lonja-Zaragoza, setembre-novembre de
1998, 159-162.
– 2006 (ed.): Colonia Iulia Urbs Triumphalis Tarraco,
Fòrum 12, Tarragona.
Duran, M.; Massó, J. 2002: «Ein neuer griechischer
Grabstein im spätrömischen Tarraco», zpe 140,
64-68.
Fabião, C. 1997: «Duas questões sobre as ânforas da
Lusitânia», Al-Madan 6, ii série, 59-68.
Fabre, G.; Mayer, M.; Rodà, I. 1990: «Recrutement
et promotion des élites municipales dans le nordest de l’Hispania Citerior sous le Haut-Empire»,
mefra 102, 2, 525-539.
Féret, G.; Sylvestre, R. 2008: Les graffiti sur céramique
d’Augusta Raurica, Forschungen in Äugst 40, Äugst.
Ferraté, R. 1915: «L’origen de Reus», Butlletí de l’Associació Excursionista de Reus 8, Reus, 95-103.
Feugère, M. 2004: «L’instrumentum, support d’écrit»,
a: Feugère, M.; Lambert, P.-Y. L’écriture dans la
société gallo-romaine, 53-65.
Feugère, M.; Lambert, P.-Y. (ed.) 2004: L’écriture
dans la société gallo-romaine, Gallia 61, 1-192.
Fishwick, D. 1999: «The “Temple of Augustus” at
Tarraco», Latomus 58, 121-138.
Fita, F. 1893: «Noticias», bahist 22, 471-480.
Freed, J. 1998: «Stamped Tarraconensian Dressel 2-4
Amphoras at Carthage», a: Segon Col·loqui Internacional d’Arqueologia Romana. El vi a l’Antiguitat.
Economia, producció i comerç al Mediterrani occidental, Badalona, 350-356.
Galsterer, H. 1971: Untersuchungen zum römischen
Städtewesen auf der Iberischen Halbinsel, Madrider
Forschungen 8, Berlín.
Gamer, G. 1989: Formen römischer Altäre auf der Hispanischen Halbinsel, Magúncia.
García Targa, J. [2009]: Els romans a Sitges. [Catàleg
de l’exposició]
García, M.; Macias, J. M.; Teixell, I. 1999: «Necròpoli de la vil·la dels Munts», a: Palol, P. de; Pladevall, A. (ed.). Del romà al Romànic. Història, art
i cultura de la Tarraconense mediterrània entre els
segles iv i x, Barcelona, 278-279.
Gebellí, P. 1995: «La producció d’àmfores al Camp
de Tarragona a l’Alt Imperi», tesi de llicenciatura
inèdita, Tarragona.
222
– 2007: El Roquís (Reus, Baix Camp). Una bòbila romana a l’ager de Tàrraco. Poblament rural, producció
ceràmica i comerç a les nostres contrades en època romana, Rosa de Reus 124, Reus.
Gibert, A. M. 1988: Callípolis-Salauris. Aplec documental de notícies històriques: Solcina (Vila-seca), La
Pineda, Port de Salou, Platja de Barenys i Vilafortuny, Monografies de Vila-seca i Salou 13, Vila-seca
i Salou.
Gilliam, J. F. 1946: «Milites caligati», tapha 77, 183191 (= Gilliam, J. F. 1988: Roman Army papers,
Amsterdam, 43-51).
Giró, F. 1959: «Una lápida romana en Sant Pere Molanta», Ampurias xxi, 304-305.
– 1960-1961: «Notas de arqueología de Cataluña y
Baleares (Subirats Lavern)», Ampurias xxii-xxiii,
348-350.
– 1964-1965: «Notas de arqueología de Cataluña y
Baleares. Tarragona», Ampurias xxvi-xxvii, 322330.
– 1971: El Eco de Sitges, 24/1/1971.
Giró, P. 1968: «Un miliario en San Vicente de Calders», Dyonisos 125, Vilafranca del Penedès.
Gómez Pallarès, J. 1997: Edición y comentario de las
inscripciones sobre mosaico de Hispania. Inscripciones
no cristianas, Roma.
– 2002: Poesia epigràfica llatina als Països Catalans: edició i comentari, Barcelona.
Gonçalves Guimarães, J. A. 1999: «Cerâmica arqueológica do Museu de Ervamoira», a: Barroca, M.
J. (coord.). Carlos Alberto Ferreira de Almeida - In
memoriam (vol. 1), Universidade do Porto, Porto,
77-89.
Gorges, J. G. 1979: Les villas hispano-romaines. Inventaire et problématique archéologiques, París.
Gorostidi, D.: «El paisaje epigráfico tarraconense
en época tardoantigua: las inscripciones paleocristianas», a: Andreu, J.; Pastor, S.; Espinosa, D.
(ed.). Mors Omnibus Instat: Aspectos arqueológicos,
epigráficos y rituales de la muerte en el Occidente Romano (uned, Tudela 16-18 de octubre 2009). [En
premsa, a]
– «La vida quotidiana a la vil·la: els grafits sobre
instrumentum», a: Járrega. R.; Prevosti, M.
(ed.). Els Antigons (Reus, Baix Camp). Una vil·
la romana senyorial de l’ager Tarraconensis. [En
premsa, b]
Gorostidi, D.; López, J. 2008: «Nou fragment de la
inscripció paleocristiana rit 1036», Butlletí Arqueològic 30, 141-149.
Gorostidi, D.; López, J.; Prevosti, M.; Fiz, I.: «Propietaris de vil·les de l’ager Tarraconensis (a la dreta
del Francolí) s. i-iii. Proposta per a un catàleg», a:
Prevosti, M.; Guitart, J.; López, J. (ed.): Actes
del simposi «L’ager Tarraconensis. Paisatge, poblament, cultura material i història» (Tarragona, 27 i
bibliografia
28 d’octubre de 2010) (Ager Tarraconensis, 5). [En
premsa]
Gros, P. 2006: L’architecture Romaine 2: Maisons, palais, villas et tombeaux, París (1998).
Grossi Gondi, F. 1920: Trattato di epigrafia cristiana
latina e greca del mondo romano occidentale, Roma.
Güell, M. 1990: «Excavació a la Plaça dels Àngels
(Tarragona)», memòria d’excavacions inèdita, Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.
– 1992: Memòria de l’excavació al carrer de la Unió, 5,
Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.
Guitart, J.; Palet, J. M.; Prevosti, M. 2003: «La
Cossetània oriental de l’època ibèrica a l’antiguitat
tardana: ocupació i estructuració del territori», a:
Territoris antics a la Mediterrània i a la Cossetània
oriental. Actes del Simposi Internacional d’Arqueologia del Baix Penedès, Ed. Generalitat de Catalunya.
Barcelona, 129-161.
– Forma Orbis Romani. Tarraco 1, Ed. Institut d’Estudis Catalans, Barcelona. [En premsa]
Gurt, J. M.; Macias, J. M. 2002: «La ciudad y el territorium de Tarraco: el mundo funerario», a: Vaquerizo, D. (ed.). Espacio y usos funerarios en el
Occidente romano. Actas del Congreso Internacional,
i, Còrdova, 87-112.
Gurt, J. M.; Rodà, I. 2005: «El Pont del Diable. El
monumento romano dentro de la política territorial augustea», aespa 78, 147-165.
Gutiérrez Garcia-Moreno, A. 2009a: Roman
Quarries in the Northeast of Hispania (Modern Catalonia), Tarragona.
– 2009b: «Les pedreres de Tàrraco», a: Tarraco, pedra a
pedra. Catàleg de l’exposició (Tarragona, 10 de juny
al 22 de novembre de 2009), Tarragona, 18-27.
Haensch, R. 1997: Capita provinciarum. Statthaltersitze und Provinzverwaltung in der römischen Kaiserzeit, Kölner Forschungen 7, Magúncia.
Halfmann, H. 1986: Itinera principum. Geschichte
und Typologie der Kaiserreisen im Römischen Reich,
habes 2, Stuttgart.
Hauschild, Th.; Arbeiter, A. 1993: La villa romana
de Centcelles, Madrid.
Hauschild, Th.; Mariner S.; Niemeyer, H. G.
1966: «Torre de los Escipiones. Ein römischer
Grabturm bei Tarragona», Madrider Mitteilungen
7, 162-188.
Hernández Sanahuja, B. 1866: «Arqueología», Diari de Tarragona (12 de julio de 1866).
– 1888: «Basílica bizantina de Centcelles y duración del
paganismo en la ciudad de Tarragona», apèndix d’El
Pretorio de Augusto en Tarragona. Estudios históricoarqueológicos en indagación de los principales acontecimientos ocurridos en su recinto desde su fundación
hasta la invasión de los árabes, Tarragona, 67-90.
Hernández, R. 2001: Poesía latina sepulcral de la Hispania romana: estudio de los tópicos y sus formulaciones, Cuadernos de Filología, Anejo xliii, València.
Huélamo, M. J. 2004: Inventari Patrimoni Cultural
d’Avinyonet del Penedès. Memòria tècnica, Barcelona.
Járrega, R. 1992: «Aproximació a l’estudi de l’antiguitat tardana a les comarques del Garraf, Alt Penedès i Baix Penedès», Olerdulae (any xvii, generdesembre 1992), 53-112.
– 1995: «Les àmfores romanes del Camp de Tarragona
i la producció de vi tarraconense», Revista d’Arqueologia de Ponent 5, Lleida, 179-194.
– 1996: «Poblamiento rural y producción anfórica en
el territorium de Tarraco», Journal of Roman Archaeology 9, 471-483.
– 1998: «La producció amforal romana del Camp de
Tarragona. Estat de la qüestió», a: Segon Col·loqui
Internacional d’Arqueologia Romana. El vi a l’Antiguitat. Economia, producció i comerç al Mediterrani
occidental, Badalona, 430-437.
– 2002: «Nuevos datos sobre la producción anfórica
y el vino de Tarraco», a: Rivet, L.; Sciallano, M.
(ed.). Vivre, produire et échanger: reflets méditerranéens. Mélanges offerts à Bernard Liou, Archéologie
et Histoire Romaine 8, Montagnac, 429-444.
– 2009: «La producció vinícola i els tallers d’àmfores a
l’Ager Tarraconensis i l’Ager Dertosanus», a: Prevosti, M.; Martín i Oliveras, A. (ed.). El vi tarraconense i laietà: ahir i avui, Documenta 7, Tarragona,
99-123.
Járrega, R.; Otiña, P. 2008: «Un tipo de ánfora tarraconense de época medioimperial (siglos ii-iii):
la Dressel 2-4 evolucionada», a: sfecag, Actes du
Congrès de L’Escala-Empúries, Marsella, 281-286.
Járrega, R.; Prevosti, M. (ed.): Els Antigons (Reus,
Baix Camp). Una vil·la romana senyorial de l’ager
Tarraconensis, Tarragona. [En premsa]
Járrega, R.; Sánchez, E. 2008: La vil·la romana de
Mas d’en Gras (Vila-seca, Tarragonès), Tarragona.
Jordà, A. 1992: El «Repertorio...» de Mn. Salvador Babot (1796-1874), Monografies de Vila-seca i Salou
16, Vila-seca i Salou.
Jordán, A. 2003: «Formas de representación pública
de séviros augustales en la provincia Hispania citerior», Hispania Antiqua 27, 95-113.
Kajanto, I. 1982: The Latin Cognomina, Roma.
Kubitschek, M. 1889: Imperium Romanum tributim
discriptum, Praga.
Laborde, A. 1806: Voyage Pittoresque et Historique de
l’Espagne, París. [Viatge pintoresc i històric, traducció i pròleg d’Oriol Valls i Subirà, notes de Josep
Massot i Muntaner, Publicacions de l’Abadia de
Montserrat, Barcelona, 1974-1975].
Laubenheimer, F.; Béraud, L.; Gébara, C. 1991:
«Les vides sanitaires et les amphores de la Porte
d’Orée à Fréjus (Var)», Gallia 48, 229-265.
223
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Laubenheimer, F.; Schmitt, A. 2009: Amphores vinaires de Narbonnaise. Production et grand commerce. Création d’une base de données géochimiques des
ateliers, Travaux de la Maison de l’Orient et de la
Méditerranée 51, Boccard, París.
Le Bohec, Y. (ed.) 2000: Les légions de Rome sous le
haut-empire. Actes du congrès de Lyon (17-19 septembre 1998) rassemblés et édités par Yann Le Bohec avec
la collaboration de Catherine Wolff, Lió.
Le Roux, P. 1982: L’armée romaine et l’organisation des
provinces ibériques d’Auguste à l’invasion de 409, Publications du Centre Pierre Paris 8, París.
– 1992: «L’armée romaine sous les Sévères», Zeitschrift
für Papyrologie und Epigraphik 94, 261-268.
– 1999: «Ejército y sociedad en la Tarraco romana»,
Butlletí Arqueològic, 19/20, 1997/98, 83-107.
Liou, B. 1987: «L’exportation du vin de Tarraconaise
d’après les épaves», a: Primer Col·loqui Internacional d’Arqueologia Romana. El vi a l’Antiguitat. Economia, producció i comerç al Mediterrani occidental,
Badalona, 271-284.
Llorac Santis, S. 1989: Sant Martí Sarroca, pòsit del
temps: descripció general del municipi, Alt Penedès,
Ajuntament de Sant Martí Sarroca.
López Mullor, A. 1998: «El centre productor d’àmfores de Sant Boi de Llobregat (Barcelona)», a: Segon Col·loqui Internacional d’Arqueologia Romana.
El vi a l’Antiguitat. Economia, producció i comerç al
Mediterrani occidental, Badalona, 233-245.
López Mullor, A.; Fierro, J. 1990: «La época romana en Darró (Vilanova i la Geltrú, Barcelona)»,
Espacio, Tiempo y Forma (Prehistoria y Arqueología)
iii, 203-254.
López Mullor, A.; Fierro, X.; Caixal, À. 1997:
«Ceràmica dels segles iv al x procedent de les comarques de Barcelona», a: Contextos ceràmics d’època romana tardana i de l’alta edat mitjana (segles ivx), Arqueomediterrània 2, Barcelona.
López Mullor, A.; Fierro, X.; Caixal, À.; Castellano, A. 1992: La primera Vilanova. L’establiment
ibèric i la vil·la romana d’Arró, Darró o Adarró de
Vilanova i la Geltrú. Síntesi dels resultats de les darreres recerques arqueològiques i històriques, Diputació
de Barcelona.
López Mullor, A. [et al.] 1992: Arqueologia, història
i art de l’església de Sant Valentí de les Cabanyes,
Estudis i Documents de Les Cabanyes i, les Cabanyes.
López Vilar, J. 1993: La vil·la romana de la Barquera
(Perafort, Tarragona), Arqueologia d’Intervenció 3,
Tarragona.
– 1999: «Contribución a la prosopografía senatorial
hispánica: L. Fulvius Numisianus, adlectus tarraconense», aespa 72, 281-286.
– 2006a: Les basíliques paleocristianes del suburbi occidental de Tarraco. El temple septentrional i el complex
224
martirial de Sant Fructuós (vol. i-ii), Institut Català
d’Arqueologia Clàssica, Tarragona.
– 2006b: «El poblament rural del camp de Tarragona
en época romana: assaig de síntesi», Butlletí Arqueològic 28 (èp. v), Tarragona, 97-135.
– 2008: «El Camp de Tarragona en temps dels romans», a: Vergès, Josep M.; López, Jordi (coord.):
Història de Valls. Volum ii: Prehistòria i Història Antiga, Institut d’Estudis Vallencs, Valls, 329-350.
López, J.; Piñol, J. 1995: «El món funerari en època
tardana al Camp de Tarragona», Butlletí Arqueològic 17 (èp. v), Tarragona, 65-120.
Lostal, J. 1992: Los miliarios de la provincia tarraconense (conventos tarraconense, caesaraugustano, cluniense y cartaginense), Institución Fernando el Católico, Saragossa.
Macias, J. M. 2008: «Tarragona visigoda. ¿Una ciudad
en declive?», Zona Arqueológica, Museo Arqueológico
Regional. Comunidad de Madrid 9, 293-302.
Macias, J. M.; Menchón, J. J.; Muñoz, A. 1999:
«Món funerari del territori de Tàrraco», a: Palol,
P. de; Pladevall, A. (ed.). Del romà al Romànic.
Història, art i cultura de la Tarraconense mediterrània entre els segles iv i x, Barcelona, 275-278.
MacMullen, R. 1982: «The Epigraphic Habit in
the Roman Empire», American Journal of Philology
103, 233-246.
Marco, F.; Rodà, I. 2008: «A latin defixio (Sisak, Croatia) to the river god Savus mentioning L. Licinius
Sura, hispanus*», vamz (Vjesnik Arheološkog Muzeja u Zagrebu), 3 167-198.
Marichal, R. 1988: Les Graffites de la Graufesenque,
coll. Suppl. Gallia xlvii, París.
Masriera, A. 1912: «Una necrópolis romana en
Reus», Museum 2, 121-122.
Massanell, A. 1981: «Testament de Pere Febrer, cavaller (1407)», Miscel·lània Penedesenca 1981 iv,
123-150.
Massó, J. 1978: Reus. Prehistòria i Antiguitat, Ajuntament de Reus, Reus.
– 1983a: «La Roca i el seu entorn, important nucli
de jaciments arqueològics», Ressò Mont-rogenc 6
(tercer trimestre de 1983), Mont-roig del Camp,
14-16.
– 1983b: «El forn romà de l’Espluga Pobra de Reus»,
Actualitat de Reus 47, Reus, 7.
– 1985a: «El primer fragment d’inscripció romana
trobat a Riudoms» (J. Massó, amb un dibuix d’E.
Ramón), L’Om 196, 17.
– 1985b: «Notes per a una biografia de Lluís Pons
d’Icart (1518/20-1578)», a: Treballs Canongins.
1985, 63-102.
– 1985c: «La Via Augusta al seu pas per la Costa Daurada. Fixació del tram Tàrraco-Tria Capita», a:
XXIX Assemblea Intercomarcal d’Estudiosos, Sitges,
111-119.
bibliografia
– 1986: «Un fragment d’inscripció romana trobat al terme de Mont-roig del Camp», Ressò Mont-rogenc 16.
– 1987: «El terme d’Alcover a l’Antiguitat», a: Alcover.
Estat de la qüestió, Alcover, 37-56.
– 1989: «Notes sobre escultures i inscripcions romanes
a la Tarragona dels segles xvi, xviii i xix», Faventia
11, 83-108.
– 1990a: «Notes per a l’estudi del terme de Constantí
a l’Antiguitat», Centre d’Estudis de Constantí 5, Tarragona, 19-22.
– 1990b: El terme de Cambrils a l’Antiguitat. Una aproximació arqueològica, Cambrils.
– 1990c: «Notas sobre un miliario desaparecido de la
Vía Augusta, entre las mansiones de Tárraco y Oleastrum», a: Simposio sobre la red viaria en la Hispania romana, Saragossa, 347-354.
– 1990d: «Sobre la troballa visigòtica de la Grassa (Algunes correccions i un apèndix)», Centre d’Estudis
de Constantí 6, Tarragona.
– 1990e: «La inscripció romana de Salou», Revista del
Centre de Lectura 29.
– 1992: «Notes sobre la inscripció romana (rit 912)
del Castell de Masricart», a: Treballs Canongins.
1992, 163-176.
– 1994: «Una nova inscripció romana recuperada a La
Canonja», Centre d’Estudis Canongins Ponç de Castellví. Circular Informativa 36 (desembre 1994), [3].
– 1996: «Restes arqueològiques», Nou Diari 2010 (2
set. 1996), Reus, 4-5.
– 1997: «Alcover i la romanització del Camp de Tarragona», a: Alcover, una història, Centre d’Estudis
Alcoverencs, Alcover, 33-52.
– 1998a: «Troballes d’època romana a la zona de la
Boella», Estudis de Constantí 14, Tarragona, 17-27.
– 1998b: «Dades sobre la producció d’àmfores de vi
romanes en el sector occidental del Camp de Tarragona», a: Segon Col·loqui Internacional d’Arqueologia Romana. El vi a l’Antiguitat. Economia, producció i comerç al Mediterrani occidental, Badalona,
283-288.
– 1999: «Troballes arqueològiques a Constantí, a mitjan segle xix (1849-1859)», Estudis de Constantí
15, 7-18.
– 2002a: «Sobre la inscripció de la Calagurritana Sulpicia (rit 383), trobada a Constantí», Estudis de
Constantí 18, 7-22.
– 2002b: «En el mnat es conserven quatre inscripcions
romanes que procedeixen de la Canonja», Estímul
267 (març 2002) (la Canonja).
– 2003a: «Reus Antic», a: Anguera, P. (dir.). Història
General de Reus. Vol. i: Dels orígens a la fi de l’Edat
Mitjana, Reus, 48-84.
– 2003b: «Informe preliminar sobre la torre de la partida de Miralbó», a: Treballs Canongins. 2003, 13-19.
– 2004: «La recuperación arqueológica de Tárraco en
el siglo xviii», a: Cacciotti, B.; Dupré, X.; Bel-
trán, J. (coord.) Illuminismo e ilustración: le antichità e i loro protagonisti in Spagna e in Italia nel
xviii secolo, Roma, 215-229.
– 2006: «L’escultura de Bacus procedent del Murtrar
(Riudoms)», Informatiu Museus 33 (època iii, gener del 2006), 4-5.
Massó, J.; Gimeno, H.: «Un nuevo manuscrito del siglo xviii sobre epigrafía tarraconense», a: Jornadas
de Historiografía Documentos inéditos para la Historia
de la Arqueología, Museo Arqueológico Nacional, Madrid, 31 de mayo - 1 de junio de 2007. [En premsa]
Massó, J.; Ramón, E. 1984a: «La inscripció romana
del carrer de Montserrat», Actualitat de Reus 54 (4
de gener de 1984).
– 1984b: «Un sarcòfag romà amb inscripció trobat a
les Borges del Camp», Reus. Setmanari de la ciutat,
Reus, 3.
– 1986: «Localització d’una vil·la romana a les Parades
de Sant Bartomeu», La Borja 8, Borges del Camp,
12-13.
Mauri, A. 2006: «La configuració del paisatge medieval:
el comtat de Barcelona fins al segle X, Barcelona»,
tesi doctoral inèdita, consultable en línia: <http://
www.tesisenxarxa.net/TDX-0929106-110301>.
Mayer, M. 1995: «Las inscriptiones pintadas en Hispania. Estado de la cuestión», a: Solin, H.; Salomies,
O.; Liertz, U.-M. (ed.). Acta Colloquii Epigraphici
Latini Helsingiae 3.-6, sept. 1991 habiti (Comment.
Human. Litt. 104), Hèlsinki, 79-91.
– 1997: Aspectes de la Catalunya del segle ii, Barcelona.
– 2006: «Italia no solo un modelo. La integración de
los miembros de algunas comunidades indígenas
del interior del conventus Caesaraugustanus y su relación con el Tarraconensis», a: Sartori, A.; Valvo,
A. (ed.). Hiberia - Italia, Italia - Hiberia. Convegno
Internazionale di Epigrafia e Storia Antica. Gargnano - Brescia (28-30 aprile 2005), Milà, 447-465.
– 2008: «Opercula, los tapones de ánfora: un indicador
económico controvertido», a: Hainzmann, M.;
Wedenig, R. (ed.). Instrumenta Inscripta Latina ii.
Akten des 2. Internationalen Kolloquiums Klagenfurt
2005, Klagenfurt.
Mayer, M.; Miró, M.; Perea, R. 1993: «La inscripción de la Torre dels Escipions», a: La Torre dels Escipions, Generalitat de Catalunya - Museu Nacional Arqueològic de Tarragona, Tarragona, 16-21.
Mayer, M.; Poblet, M. 1992: «Una inscripció romana a Riudabella», Aplec de Treballs 10, 143-150.
Mayer, M.; Rodà, I. 1985: «L’epigrafia romana a Catalunya, estat de la qüestió i darreres novetats», Fonaments 5, 161-186.
– 1987: «L’epigrafia romana a Catalunya. Estat de la
qüestió i darreres troballes», Fonaments 6, 193218.
– 1988: «Epigrafia», Fonaments 7, 195-263.
– 1996: «Epigrafia», Fonaments 9, 303-347.
225
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
– 1999: «Una nova inscripció de Sant Martí Sarroca»,
Sylloge Epigraphica Barcinonensis iii, 139-141.
– 2002: «Darreres troballes i estat actual de la recerca epigràfica a Catalunya», Tribuna d’Arqueologia
(1998-1999), 277-286.
Mednikarova, I. 2001: «The Use of Θ in Latin Funerary Inscriptions», Zeitschrift für Papyrologie und
Epigraphik 136, 267-276.
Melchor, E. 2003: «Indicaciones y omisiones del
rango personal de los dedicantes en los homenajes
estatuarios realizados en los municipios y colonias
hispano-romanos», Salduie 3, 129-141.
Memòria 1984. Servei de Catalogació i Conservació de
Monuments de la Diputació de Barcelona, Barcelona
(1986).
Miró, C. 1992: «La arquitectura termal medicinal de
época romana en Catalunya: las termas de Caldes
de Montbui como ejemplo», Espacio, Tiempo, Forma, 255-276.
– 1988: La producción de ánforas romanas en Catalunya. Un estudio sobre el comercio del vino de la Tarraconense (siglos i aC - i dC), bar International Series
473, Oxford.
Miró, J. 1981-1982: «Les marques C. Mvssidi Nepotis i Philodamus i la producció d’àmfores Dressel 28 i Dressel 7/11 a Catalunya», Pyrenae 17-18,
139-164.
Mócsy, A.; Feldmann, R.; Marton, E.; Szilágyi, M.
1983: Nomenclator provinciarum Europae Latinarum et Galliae Cisalpinae cum indice inverso (Diss.
Pann. iii 1), Budapest.
Montón, F. 1976‑77: «El miliario de Morell», Boletín
Arqueológico, època iv, fasc. 133‑140, Tarragona,
45‑47.
Mundó, A. M. 1998: «Límits territorials de les diòcesis
catalanes en l’Antiguitat tardana», Obres Completes,
i. Catalunya 1. De la romanitat a la sobirania, Publicacions de l’Abadia de Montserrat, Barcelona.
Muñoz, M. T. 1995: Tradición formular y literaria en
los epitafios latinos de la Hispania Cristiana (Veleia,
Anejos, Ser. Minor 7), Vitòria.
Navarro, F. J. 1999: «El retorno a las ciudades de la
aristocracia romana. Los senadores hispanos», a:
Rodríguez Neila, J. F.; Navarro Santana, F. J.
(ed.). Élites y promoción social en la Hispania Romana, Pamplona, 167-199.
– 2003: «Senadores y ciudades en el Occidente mediterráneo», a: Rodríguez Neila, J. F.; Castillo
García, C.; Navarro, F. J. (coord.). Sociedad y economía en el occidente romano, Pamplona, 45-72.
Navarro Sáez, R. 1999: «Mil·liaris de la via Augusta
i els seus ramals», a: Palol, P. de; Pladevall, A.
(ed.). Del romà al Romànic. Història, art i cultura
de la Tarraconense mediterrània entre els segles iv i x,
Barcelona, 125-127.
226
Niquet, H. 2004: «Jews in the Iberian Peninsula in
Roman Times», Scripta Classica Israelica 23, 159182.
– 2007: «Christians at late Roman Tarraco: a reappraisal of the evidence», a: Mayer, M.; Baratta, G.;
Guzmán, A. (ed.). XII Congressus Internationalis
Epigraphiae Graecae et Latinae: Provinciae Imperii
Romani inscriptionibus descriptae: Barcelona, 3-8
Septembris 2002, Barcelona, 1021-1027.
Nolla, J. M. 1980: «Excavacions arqueològiques a
Girona: La Caserna d’Alemanys», Cypsela 3, 179192.
– 2008: «La producció de les àmfores tarraconenses a
la Catalunya septentrional», a: La producció i el comerç de les àmfores de la Provincia Hispania Tarraconensis, Homenatge a Ricard Pascual Guasch (Barcelona, 17-18 novembre 2005), Monografies 8, Museu
d’Arqueologia de Catalunya, Barcelona, 163-175.
Nolla, J. M.; Rodà, I.: «Novedades en el tramo N de
la via Augusta», a: Actas del Simposio Internacional
«Aspectos de la red viaria hispano-romana», Museo
Nacional de Arte Romano, Mèrida. [En premsa]
Nou Diari 1995: «Troben un pedestal funerari romà
a l’ermita de Molnars», Nou Diari (Reus), 17 de
setembre de 1995, 9.
Noy, D. 1993: Jewish Inscriptions of Western Europe 1.
Italy (excluding the City of Rome), Spain and Gaul,
Cambridge.
Ollé, A.; Vallverdú, J. 2000: «Excavació de noves
estructures a la vil·la romana de Paret Delgada (la
Selva del Camp, Baix Camp)», a: Tàrraco 99. Arqueologia d’una capital provincial romana, dac 3,
Tarragona, 223-229.
Olmer, F. 2003: Les amphores de Bibracte - 2. Le commerce du vin chez les Eduens d’après les timbres d’amphores. Catalogue des timbres de Bibracte (19841998), Collection Bibracte 7, Glux-en-Glenne.
Ors, A, d’ 1963: «Miscelánea epigráfica», Emerita
xxxi, 139-140.
Ortalli, J. 2006 (ed.): Vivere in villa. Le qualità delle
residenze agresti in età romana. Atti del Convegno.
Ferrara - gennaio 2003, Florència.
Otiña, P. 2005: La vil·la romana dels Munts (Altafulla). Excavacions de Pedro Manuel Berges Soriano,
Biblioteca Tarraco d’Arqueologia, Fundació Privada Liber 1, Tarragona.
– 2006: «Excavacions arqueològiques a la plaça de l’Església d’Altafulla (Tarragonès). Noves aportacions
històrico-arqueològiques», a: Estudis altafullencs.
Centre d’Estudis d’Altafulla 30, 7-28.
Oxe, A.; Comfort, H. 2000: Corpus vasorum Arretinorum: a catalogue of the signatures, shapes and chronology of Italian sigillata, Bonn.
Palao, J. J. 2000: «Familia y matrimonio en el ejército
imperial hispano», Hisp. Ant. 24, 101-124.
bibliografia
– 2006: Legio VII Gemina (Pia) Felix. Estudio de una
legión romana, Salamanca.
Pallarès, J.; Aymamí, G. 1997: «Manifestacions rupestres al Gran Penedès», Miscel·lània Penedesenca
22, 45-56.
Pallí, F. 1985: La Via Augusta en Cataluña, Universitat Autònoma de Barcelona, Bellaterra.
Panosa, I.: «4.4 - Inscripció ibèrica en ceràmica dels
Antigons», a: Járrega, R.; Prevosti, M. (ed.):
Els Antigons (Reus, Baix Camp). Una vil·la romana senyorial de l’ager Tarraconensis, Tarragona. [En
premsa]
Papiol, Ll. 1973-1974: «Noticias sobre hallazgos romanos en el término de Constantí», Boletín Arqueológico, època iv, fasc. 121-128, Tarragona, 250256.
– 2004: «Memòries dels treballs arqueològics», Estudis
de Constantí 20, Constantí, 69-116.
Pascual Guasch, R. 1977: «Las ánforas de la Layetania», a: Méthodes classiques et méthodes formelles
dans l’étude des amphores, Actes du Colloque de Rome
27-29 mai 1974, Ecole Française de Rome, Roma,
47-96.
Pena, M. J. 2004: «La tribu Velina en Mallorca y los
nombres de Palma y Pollentia», Faventia 26, 6990.
Pensabene, P.; Mar, R. 2004: «Dos frisos marmóreos
en la Acrópolis de Tarraco, el Templo de Augusto y
el complejo provincial del culto imperial», a: Ruiz
de Arbulo, J. (ed.). Simulacra Romae. Roma y las
capitales provinciales del Occidente Europeo. Estudios
arqueológicos, Tarragona, 73-86.
Piñol, Ll.; López Vilar, J.; Martí, G. 2000: «C. Calpetanus Hermes i la difusió de materials ceràmics
de construcció de les figlinae urbanes de Roma a
Tàrraco», Empúries 52, Barcelona, 281-288.
Pons d’Icart, Ll.: «Epigrammata Antiquae Urbis Tarraconensis (1560-1578)», manuscrit inèdit de la
Herzog August Bibliothek de Wolfenbüttel, Alemanya (Cod. Guelf. 20.11 Aug. 4t, fol. 80v-81).
[N’hi ha una còpia, en microfilm, a la Biblioteca de
Catalunya (núm. d’inv. 752, C264)].
– 1572: Libro de las grandezas y cosas memorables de la
metropolitana, insigne y famosa ciudad de Tarragona,
ed. catalana d’E. Duran 1984: Lluís Pons d’Icart i
el Llibre de les Grandeses de Tarragona, Ed. Curial,
Tarragona.
Pons, J. 1994: Territori i societat romana a Catalunya
(dels inicis al Baix Imperi), Barcelona.
Posada, C. B. ms: Informe que recoge ocho inscripciones
romanas encontradas en Tarragona y que se encuentran
en la testamentaria de Gregorio Vazquez. [ms. Real
Academia de la Historia CAIT/9/3909/3/(17)].
– 1832 [referència a] «Noticia histórica», Memorias de
la Real Academia de la Historia 7, Madrid, xxiii.
Povillon, A.: Antiqua monumenta, ms. 1585 de la Bibliothèque Royale Albert Ier Bruxelles (sign. 3821).
N’hi ha una còpia a la Biblioteca de Catalunya (inv.
N. 741, microfilm rotllo C-217).
Prevosti, M. 1996: «El mons Iovis de Mela i el culte solar de Montigalà dins el panorama religiós de
l’àrea iberoromana catalana», Fonaments 9, Barcelona, 77-120.
– «Dinàmica del poblament», a: Guitart, J; Palet, J.
M.; Prevosti, M. [En premsa]
Rauret, A. M. 1963: «El proceso de la primitiva población del Panadés (Memoria presentada para la
obtención del grado de Licenciada, Universidad de
Barcelona)».
Rebuffat, R. 1997: «Les marques d’amphores de Bu
Njem (Notes et documents xii)», Libya Antiqua 3,
Trípoli, 163-173.
Remolà, J. A. 2008: «La vil·la romana de Centcelles
(Constantí, Tarragonès)», a: Remolà, J. A. (ed.).
El territori de Tarraco: vil·les romanes del Camp de
Tarragona, Fòrum 13, Tarragona, 171-189.
– 2000: Las ánforas tardo-antiguas en Tarraco (Hispania
Tarraconensis), Col·lecció Instrumenta 7, Barcelona.
– La vil·la dels Munts. [En premsa]
Renaixement: El Renaixement de Tàrraco, 1563. Lluís
Pons d’Icart i Anton Van den Wyngaerde, catàleg de
l’exposició, Tarragona (2003).
Revilla, V. 1993: Producción cerámica y economía
rural en el Bajo Ebro en época romana. El alfar de
l’Aumedina, Tivissa (Tarragona), Col·lecció Instrumenta 1, Barcelona.
– 1995: Producción cerámica, viticultura y propiedad
rural en Hispania Tarraconensis (siglos i aC - iii dC),
Cuadernos de Arqueología 8, Barcelona.
– 2000: «La villa de El Vilarenc (Calafell, Tarragona):
arquitectura y organización espacial de un fundus
del territorio de Tarraco», a: Tarraco 99. Arqueologia
d’una capital provincial romana, dac 3, Tarragona,
257-273.
– 2002a: «El vi de Tàrraco durant el principat: elits
urbanes i imatges de la producció», Citerior 3, Tarragona, 173-207.
– 2002b: «Santuarios, élites y comunidades cívicas:
consideraciones sobre la religión rural en el Conventus Tarraconensis», a: Marco, F.; Pina, F.; Remesal, J. (ed.). Religión y propaganda política en el
mundo romano, Barcelona, 189-226.
Revilla, V.; García, J. 2007: «Poblamiento y sociedad rural en el litoral del Garraf en época romana:
una inscripción procedente de la villa de Vinyet
(Sitges, Barcelona)», Pyrenae 38, 57-77.
Rico, C. 1995: «Índex de les marques epigràfiques sobre tegulae romanes de Catalunya i el País Valencià
(antiga Tarraconensis)», Saguntum 28, València,
197-215.
227
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Ritterling, E. 1924/25: s.v. «Legio. Bestand, Verteilung und kriegerische Betätigung der Legionen des
stehenden Heeres von Augustus bis Diocletian»,
re xii 1-2, col. 1211-1829.
Rodà, I. 1970: «Lucius Licinius Secundus, liberto de
Lucius Licinius Sura», Pyrenae 6, Barcelona, 167183 + 2 làmines.
– 1979: «Un nou sarcòfag romà de la província de Tarragona», Epigraphica xli, 59-65.
– 1984: «Estado actual de la epigrafía en Cataluña»,
a: Épigraphie hispanique. Problèmes de méthode et
d’édition (Publications du Centre Pierre Paris 10,
Collection de la Maison des Pays Ibériques 15),
París, 323-333.
– 1989: «Sarcofagi della bottega di Cartagine a Tarraco», a: L’Africa romana vi, 727-736.
– 1992: «Balanç actual de l’epigrafia a Catalunya», a:
III Reunió d’Arqueologia Cristiana Hispànica (Maó
1988), Barcelona, 153-155.
Roig, F. 1995: «Descoberta una inscripció inèdita romana del s. ii d.C.», Estímul 184 (abril), la Canonja, 2.
Roig, J. F. 2004: El tram de via romana De Italia in
Hispanias/Ab Asturica Terracone entre Tàrraco i
Ilerda. Noves aportacions per al seu coneixement i
aproximació del traçat, Arola Editors, Tarragona.
Roig, J. F.; Ciurana, J.; Teixell, I.; García, M. 2008:
Memòria de les intervencions arqueològiques realitzades a la vil·la romana de la Llosa, Cambrils (Baix
Camp). 26 de juny al 31 d’agost de 2007, Codex, 15
de febrer de 2008.
Romero, V. 1986: «Els forns de ceràmica romana al
Baix Camp», L’Om 211, Riudoms, 38-39.
Rovira, J.; Dasca, A. 1994: La Torre dels Escipions,
Tarragona.
Rovira, S. 1886: Opúsculo histórico de la villa de Cambrils, recopilado de varios documentos históricos y
muchas notas tradicionales, Tarragona.
Rovira, S.; Anguera, P.; Anton, S.; Ventura, P.
1984: «Tarragonès, Baix Camp, Alt Camp, Conca
de Barberà, Priorat», a: Geografia Comarcal de Catalunya 5, Barcelona.
Rüger, Ch. B. 1968: «Römische Keramik aus dem
Kreuzgang der Kathedrale von Tarragona», Madrider Mitteilungen 9, 237-258.
Ruiz de Arbulo, J. 1993: «Edificios públicos, poder
imperial y evolución de las élites urbanas en “Tarraco” (s. ii-iv d. C.)», a: Ciudad y comunidad cívica en
Hispania: siglos ii y iii d. C. (= Cité et communauté
civique en Hispania: actes du colloque organisé par la
Casa Velazquez et par le Consejo Superior de Investigaciones Científicas, Madrid, 25-27 janvier 1990),
Madrid, 93-114.
– «C. Valerius Avitus», a: Remolà, J. A. (ed.). La vil·
la romana de Els Munts (Altafulla, Tarragona). [En
premsa]
228
Ruiz de Arbulo, J.; Mar, R.; Domingo, J.; Fiz, I.
2004: «Etapas y elementos de la decoración arquitectónica en el desarrollo monumental de la ciudad
de Tarraco (s. ii a. C. - i d. C.)», a: Ramallo Asensio, S. F. (ed.). La decoración arquitectónica en las
ciudades romanas de Occidente. Actas del Congreso
Internacional celebrado en Cartagena entre los días 8
y 10 de octubre de 2003, Múrcia, 115-151.
Ruiz, M. 1993: «Tarragona», Hispania Epigraphica 3,
147-148, núm. 369.
Salomies, O. 1987: Die römischen Vornamen. Studien
zur römischen Namengebung, Hèlsinki.
Sánchez Real, J. 1949: «Noticiario», ba (enero-marzo
1949), fasc. 25.
– 1950a: «Noticiario. Hallazgos recientes», ba (abriljunio 1950), fasc. 30.
– 1950b: «Noticiario. Hallazgos recientes», ba (abriljunio 1950), fasc. 31.
– 1956: «Noticias arqueológicas», ba (julio-diciembre
1956), fasc. 55-56.
– 1973/74: «Hallazgo en Renau», ba 121/128, 249.
Sanmartí, J. 1984: «Els edificis sepulcrals romans dels
Països Catalans, Aragó i Múrcia», Fonaments 4, 87160.
Santamaria, C. 1984: «L’épave H de la Chrétienne à
Saint-Raphaël (Var)», Archaeonautica 4, cnrs, París, 9-39.
Santero, J. M. 1981: «Collegium stratorum», Habis
12, 261-272.
Sanz, G. 2007: «Nuevos fundamentos sobre la lex Hadriana: la inscripción de Lella Drebblia», Gerión
25, 371-390.
Sanz, M. 1975: «Hallazgos romanos en Reus», Boletín
Arqueológico 129-132, època iv, Tarragona, 112115.
Schulten, A. 1953: Cincuenta y cinco años de investigación en Numancia, Reus.
Sella, A.; García Targa, J. 2007: El Vinyet. El lloc i
el santuari, Sitges.
Sentís Carazo, C. 2008a: «El mausoleu romà de
les Roques Roges (Alcover)», a: Vergès, J. M.;
López, J. (coord.). Valls i la seva història. Prehistòria i història antiga, Institut d’Estudis Vallencs,
Valls, 393.
– 2008b: «La Vil·la del Torrent de les Voltes de Puigpelat», a: Vergès, J. M.; López, J. (coord.). Història
de Valls. Volum II: Prehistòria i Història Antiga, Institut d’Estudis Vallencs, Valls, 377-379.
– 2009: «La vil·la romana del Torrent de les Voltes
(Puigpelat)», Quaderns de Vilaniu 56, 27-35.
Serafini, A. R.; Vigoni, A. 2006: «Lo scavo archeologico nel cortile della Casa del Clero», a: Casa del
clero (Padova): recupero di un luogo nel centro storico
di Padova, Istituto Diocesano per il Sostentamento
del Clero, 85-111.
bibliografia
Serra Vilaró, J. 1929: Excavaciones en la Necrópolis
romano-cristiana de Tarragona, Memorias de la Junta Superior de Excavaciones y Antigüedades 104,
Madrid.
Serrano, J. M. 1988: «Sevir Augustalis - Magister Larum Augustalium en Tarraco», a: Actas 1er. Congreso Peninsular de Historia Antigua: Santiago de Compostela, 1-5 julio 1986, 23-26.
Solé, J. 1948: Bisbal Histórica, la Bisbal del Penedès.
Solin, H. 1984: Die Griechischen Personennamen in
Rom. Ein Namenbuch, Hildersheim.
– 2003: Die griechischen Personennamen in Rom2 i-iii,
Berlín - Nova York (segona edició de Solin 1984,
ampliada).
Solin, H.; Salomies, O. 1988: Repertorium nominum
gentilium et cognominum Latinorum, Hildersheim Zuric - Nova York.
Steinby, M. 1974-1975: «La cronologia delle “figlinae”
doliari urbane dalla fine dell’età repubblicana fino
all’inizio del iii secolo», Bollettino della Commissione Archeologica Comunale di Roma 84, 7-132.
Stylow, A. U.; Thomas, J. D. 1980: «Zur Vermeidung von Theta in Datierungen nach kaiserlichen
Regierungsjahren und in verwandten Zusammenhängen», Chiron 10, 537-551.
Susini, G. C. 1966: Il lapicida romano. Introduzione
all’epigrafia latina, Roma.
Syme, R. 1982: «Partisans of Galba», Historia 31, 460483.
Tarraco, pedra a pedra: Tarraco, pedra a pedra. Catàleg
de l’exposició (Tarragona, 10 de juny al 22 de novembre de 2009), Tarragona.
Tarradell, M. 1979: «Santuaris ibèrics i iberoromans a “llocs alts”», a: Memòria de l’Institut d’Arqueologia i Prehistòria de la Universitat de Barcelona, 35-45.
Tarrats, F. 2003: «La terra sigillata i les primeres fases
d’ocupació de la vil·la romana dels Munts (Altafulla, Tarragonès)», Revista d’Arqueologia de Ponent
13, 315-335.
Tarrats, F.; Macias, J. M.; Ramón, E.; Remolà, J. A.
1998: «Excavacions a l’àrea residencial de la vil·la
romana dels Munts (Altafulla, Tarragonès)», Empúries 51, 197-225.
– 2000: «Nuevas excavaciones en el área residencial
de la villa romana de ‘Els Munts’ (Altafulla, Ager
Tarraconensis), estudio preliminar», Madrider Mitteilungen 41, 358-379, Tafel 64-67.
Tarrats, F.; Ramón, E.; Macias, J. M. 1996-1997:
«Noves intervencions a la vil·la romana dels Munts
(Altafulla, Tarragonès)», Tribuna d’Arqueologia, 3556.
Tchernia, A.; Pomey, P.; Hesnard, A. 1978: L’épave
romaine de la Madrague de Giens (Var), Supplément
à Gallia 34, cnrs, París.
ted’a 1988-1989: «El pas de la via Augusta per la
mansio de Tarraco», Butlletí Arqueològic 10-11, Tarragona, 123-134.
Tobalina, E. 2007: El cursus honorum senatorial durante la época Julio-Claudia, Pamplona.
Toniolo, A. 1991: Le anfore di Altino, Società Archeologica Veneta 14, Pàdua.
Trens, M. 1926-1927: «Un mil·liari romà a Castellet», Quaderns Mensuals d’Acció i, 107-110.
Trillmich, W.; Hauschild, Th.; Blech, M. 1993:
Hispania Antiqua. Denkmäler der Römerzeit, Magúncia.
Valdenebro, R. 2005: Inventari Patrimoni Cultural de
Vilobí del Penedès. Memòria tècnica, Arqueociència
Serveis Culturals S.L., Ajuntament de Vilobí del
Penedès, març 2005.
Vilalta, E. 2006: Memòria de l’excavació arqueològica
als terrenys de Dow Chemical Ibérica a la Pobla de
Mafumet (Tarragonès), Cota 64. [Inèdita]
Vilardell, R.; Romero, V. 1978: «Hallazgos arqueológicos en el santuario prehistórico de la Roca (Montroig, Tarragona)», Pyrenae 13-14 (1977-1978).
Vilaseca, Ll. 1952: «Làpida romana del “Mas del Bisbe” (Cambrils), Butlletí Arqueològic, època iv, fasc.
37-40, Tarragona, 54-57.
– 1953: «Una nueva inscripción romana en Reus», Revista del Centro de Lectura 8, època iv, Reus, 84-85.
– 1956: «Introducción», a: Vilà, C. Descripción de mi
estimada patria. La villa de Reus (manuscrito inédito
del año 1787), Reus, 11-30.
Vilaseca, S. 1920: «Petites addicions a la història de
la Tarragona romana», Revista del Centre de Lectura
(15-IX-1920), Reus, 270-271.
– 1953: «443. Tarragona», Noticiario Arqueológico Histórico 1, 1952 (1953), Madrid, 232.
– 1955: «667. Cambrils», Noticiario Arqueológico Histórico 2, Madrid, 211.
Vilaseca Canals, A. 2002: «El centre productor ceràmic de les Planes del Roquís, Reus (Baix Camp)»,
Citerior 3, Tarragona, 209-230.
Vilaseca Canals, A.; Adiego Eraña, P. 2002: «El
centre de producció ceràmic de les Planes del Roquís, Reus (Baix Camp)», Citerior 3, 209-230.
Villanueva, J. 1851: Viage literario a las Iglesias de España. Vol. xx: Viage a Tarragona, Madrid.
Virella, X. 1983: Catàleg arqueològic de Castellet i La
Gornal, Vilafranca.
Vives, J. 1960: «La lápida opistógrafa de Sant Pere de
Molanta», Ampurias xxii-xxiii, 314-317.
Vives, M. 2007: «L’evolució històrica de la xarxa viària
entre el Llobregat i el Foix des de l’època romana fins al tercer decenni del segle xx», tesi doctoral
inèdita, Barcelona, <http://www.tdx.cat/TDX0725108-105353>. [Consulta: 29/04/2010]
Watson, G. R. 1952: «Theta nigrum», jrs 42, 56-62.
229
AGER TARRACONENSIS 3. LES INSCRIPCIONS ROMANES
Weaver Repertorium = P. R. C. Weaver, Repertorium familiae Caesarum et libertorum Augustorum,
<http://www.uni-koeln.de/phil-fak/ifa/altg/eck/
weaver.html>.
230
Weaver, P. R. C. 1972: Familia Caesaris. A Social Study
of the Emperor’s Freedmen and Slaves, Cambridge.