EGRY GÁBOR
„Két pogány közt”?
Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók a
két világháború közti Erdélyben
Ha a következő tanulmányt néhány szóban, kulcsfogalmak mentén kellene összefoglalni, akkor a legközelebb talán akkor járnánk
az igazsághoz, ha az Erdélytől való távolságot és az Erdélyhez való
közelséget, egyúttal pedig Erdély határainak megvonását említeném. Ez utóbbiak esetében nem a békekonferencia asztalánál
vagy a döntőbírósági tárgyalótermekben történt határmegvonásra gondolok, hanem arra, hogy a történelem egyes erdélyi szereplői
– a mindennapi emberektől a politikai elitig – hogyan próbálták
meg elhelyezni magukat és régiójukat a világban és ennek során
hol húzták meg a „minket” „tőlük” elválasztó vonalat. Elsősorban
tehát nem a földrajzi térben húzott határokról lenne szó – noha
természetesen a történetnek ilyen vonatkozása is van, például
miként terjed ki Erdély földrajzi fogalma mindazon területekre,
amelyek 1918–1919-ben de facto Romániához kerültek –, hanem
a társadalmi térben megjelenő és egyúttal identitásdiskurzusokat formáló vagy éppen azokból táplálkozó különbségekről és a
hozzájuk kapcsolódó tapasztalatokról.
Remélhetőleg már a címből is érzékelhető, hogy a főszereplők
(már amennyire egy ilyen történetnek lehetnek főszereplői) és
velük írásom súlypontja erdélyi, az ő nézőpontjuk fogja meghatározni a történet előadását. Ez két ponton különbözik a kérdésnek attól a hagyományos megközelítésétől, amit legkönnyebben
Rogers Brubaker triadikus modelljével írhatunk le. Eszerint a kisebbségeket a saját anyaállamunk (kin-state), a nekik otthont adó
nemzetiesítő állam (nationalizing state) és a kisebbség viszony-
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
67
rendszerében ragadhatjuk meg.1 Ez a háromszög azonban úgy
tűnik, eredeti értelmezésében szükségképpen aszimmetrikus,
legalábbis a nemzeti kisebbségnek a központokhoz való viszonyát
tekintve. A modellben a nemzetiesítő állam nyomást gyakorol a
nemzeti kisebbségre, hogy vele szemben is érvényre juttassa saját nemzeti programját, míg az anyaország támogatja az egyébként erőforrásokban szűkös nemzeti kisebbséget ellenállásában.
Látható, hogy a viszonyrendszer kulcsa itt inkább a két nemzeti
központ egymáshoz való viszonya, a kisebbség mindkettőjüknek
alárendelt és lényegében egyfajta közvetítő (vagy ha tetszik bokszzsák) szerepet tölt be konfliktusukban.2 Ezzel szemben én azt szeretném bemutatni, hogy a határok meghúzásának és átlépésének
dinamikus viszonyrendszerében milyen szerepet kaptak a régió
lakói, legyenek akár románok, akár magyarok. Ehhez leginkább
arra van szükség, hogy elemzésnek vessük alá az egyes nemzeti
közösségeken belüli kapcsolatrendszert és választóvonalakat is,
történelmi ágensséghez juttatva ezzel a tartomány elitjeit is.
Ennek megfelelően nem csak a triadikus viszonyrendszer
aszimmetrikus jellegét szeretném kiküszöbölni – erre szolgál
a hangsúlyozottan erdélyi nézőpont és fókusz, valamint a magyar–magyar, illetve román–román találkozások bemutatása –,
hanem a háromszöget négyszöggé bővítem, egyúttal megnövelve
a lehetséges találkozások számát is. Az erdélyi román és erdélyi
magyar eliteket (és a régió lakóit is) külön-külön szereplőnek tekintve, immár hatféle találkozást és vele hatféle elkülönülési vagy
azonosulási lehetőséget vehetünk számba, szemben a triadikus
viszonyba kódolt háromfélével.3 Fő kérdésem éppen ezekre vonatkozik: miként szembesültek egymással erdélyi magyarok és
1
Rogers BRUBAKER : Nemzeti kisebbségek, nemzetiesítő államok és anyaországok az új Európában. REGIO, 2006/3. 3–30.
2
Hasonlóképpen érvel, de Brubaker modelljét nem elemzi, csak használja
Holly CASE: Between States. The Transylvanian Question and the European Idea.
Stanford University Press, Stanford, 2009.
3
Itt most nem foglalkozom a tartomány nem magyar vagy román nemzetiségű
csoportjaival és ezek elitjeivel, noha természetesen ezek beemelése a vizsgálatba
további lehetőség. Fő célom azonban a magyar–román viszony összefonódásának
bemutatása. Ennek megfelelően az említett hat találkozási típus: 1) magyarországi magyarok és ókirályságbeli románok, 2) magyarországi magyarok és erdélyi
románok, 3) magyarországi magyarok és erdélyi magyarok, 4) erdélyi magyarok
68
hazatérések
románok, magyarországi magyarok és regáti románok, és vajon
amikor szembesültek egymással, mennyire távol, vagy mennyire
közel helyezték el magukat egymástól?
Mindebből az is következik, hogy az alább bemutatandó viszonyrendszert alapvetően nem statikusnak, hanem dinamikusnak látom, amelyben az elkülönülés és az azonosulás változatos
formái és gyakorlatai jelentkezhetnek, körülményektől függően.
Az egyes csoportok összeolvadhatnak valakivel szemben vagy
elkülönülhetnek egymástól bizonyos jellemzőik vagy érdekeik
mentén, határaik átjárhatók vagy nagyon is szigorúan zártak lehetnek, a lényeg, hogy közben magukat valakikkel szemben csoportként határozzák meg és a csoportnak közös tulajdonságokat
tulajdonítsanak. Ez érvényes lehet mind a mindennapi találkozások eseteire, mind a politikai elit diskurzusaira, akár egy időben
is. Kérdésem tehát egy kicsit másképp megfogalmazva az, hogy
ezek a csoportok miként jönnek létre (ha tetszik, konstruálódnak)
a két világháború közti Erdély társadalmi terében, milyen tényezők állnak a csoportképzés mögött, és mi ennek az egyéni identitásban megjelenő vetülete?
Keresztúton: önazonosság referenciák
Mindebből az is következik, hogy a probléma nem választható el
az identitás – sokak szerint elhasznált4 – fogalmától sem. Bár a
kritikáknak kétségtelenül igazuk van abban, hogy az identitás
koncepciója sokszor túl tág és használata gyakran nem kellően
reflektált, az általam vizsgált probléma értelmezéséhez mégis
megkerülhetetlen, hiszen az egyének és a csoportok elkülönítése
és meghatározása alapvetően az azonosság, önazonosság mentén
történik. Elvégre az identitás hiába egyéni tulajdonság, a társadalmi gyakorlatban mégis az egész csoportra érvényesként, a csoport közösségét meghatározóként kezelik. Sőt, ebben a formában
és erdélyi románok, 5) erdélyi magyarok és ókirályságbeli románok, 6) erdélyi románok és ókirályságbeli románok.
4
John E. FOX–Cynthia MILLER-IDRISS: Everyday nationhood. Ethnicities,
2008/4. 536–563.
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
69
az egyes csoportok esetében a legtöbbször homogén identitást feltételeznek és próbálnak érvényesíteni, akár a csoporton belülről,
akár kívülről tulajdonított identitásról van szó.
Persze, ettől még az identitás a megfigyelő és az értelmező
számára sokrétű és változatos jelenség marad. Ennek a sokszínűségnek a legkézenfekvőbb megnyilvánulása a többes identitás
lehetősége vagy éppen ténye, nem csak a többes etnikai identitás
értelmében, hanem kiterjesztve ezt a politikai, osztály-, nemi stb.
identitásra is. Mindegyik esetben felmerül persze a kérdés, hogy
a többes identitás esetén vajon milyen ezek viszonya egymáshoz.
Vajon van köztük egy jól megragadható hierarchia – mint azt a
problémával szintén szembesülő két világháború közti politikai
szereplők feltételezték, amikor például a nemzeti érzelmű munkásságról beszéltek – vagy pedig mindegyik egyszerre lehet érvényes és megragadható? Egyáltalán értelmes kérdés-e ez, különösen az etnicitás dinamikus, helyzethez kötött, éppen a csoport előfeltételezett homogenitását meghaladni akaró újabb modelljeinek
tükrében?5
Ebben a tanulmányban éppen arra törekszem, hogy Brubaker
nyomán – egyúttal az egyre kiterjedtebb történeti tárgyú irodalmat is követve6 – az identitás létrehozásának, megélésének és
működésének dinamikus, relacionális, két- vagy többoldalú interakciókhoz kötődő modelljét felhasználva értelmezzem a két
világháború közti Erdély történetét. Azt feltételezem, hogy megfelelő források segítségével megragadható, miként hívható (és hívják) elő az önazonosság bizonyos elemeit és formáit a társadalmi
érintkezés és cselekvés során, és ennek segítségével tetten érhető
az identitás, valamint ezen keresztül a csoport konstrukciójának
Rogers BRUBAKER : Csoportok nélküli etnicitás. Beszélő, 2001/7–8. 60–66.
Tara Z AHRA : Kidnapped Souls. National Indifference and the Battle for Children
in the Bohemian Lands 1900–1948. Cornell University Press, Ithaca–London,
2008; Kate BROWN: Biography of No Place. From Ethnic Borderland to Soviet
Heartland. Harvard University Press, Campridge, Mass., 2005; Pieter M. JUDSON:
Guardians of the Nation. Activists on the language frontiers of imperial Austria.
Harvard University Press, Cambridge, 2006; Jeremy K ING: Budweisers into
Czechs and Germans: A Local History of Bohemian Politics, 1848-1948. Princeton
University Press, Princeton, 2005.
5
6
70
hazatérések
folyamata is, anélkül hogy eleve feltételezni kellene egy homogén,
reifikált csoport létét.
Miként ragadható meg az önazonosság általában és ilyen történelmi távlatból, ha az nem szilárd és állandó, nem írható le valamely tulajdonságok összességeként? Narratív változatába életútelbeszélések nyújthatnak betekintést, ezek elemzése, felbontása
segíthet megérteni, miként teremti meg és helyezi el önmagát valaki egy adott kontextusban, és ezen keresztül adott esetben az önazonosság formáit, részeit is felmérhetjük.7 Ugyanakkor ez a típusú
hozzáférés történeti távlatban már csak kevéssé adott, megfelelő
források hiányában. Noha naplók, levelek, önéletrajzok tartogatnak ilyen információkat, ezek köre gyakran esetleges, sokszor
egy-egy meghatározott társadalmi csoportra és miliőre korlátozódik. Egy másik lehetőség az önazonosság szituatív természetének
veheti hasznát, ha sikerül olyan interakciókat, találkozásokat feltárni és több résztvevő szemével láttatni, amelyek során felmerül,
hogy a szereplők viselkedését nemzeti hovatartozásuk is befolyásolta volna. Egy ilyen megközelítéssel éppen a helyzethez kötött
identitás dinamikus elemeit lehet napvilágra hozni úgy, hogy a
szereplőknek az etnicitáshoz való viszonyát tükrözze, anélkül
hogy azt adottnak venné. Ilyen jellegű esetek feltárására ráadásul
a történeti forrásanyag is alkalmas, mindenekelőtt a két világháború között is bevett nemzetgyalázási vagy államellenes izgatási
esetek.8 Ezek során éppen azért születtek hivatalos iratok, mert
felmerült, hogy a vizsgálat tárgyát képező esetekben nemzeti alapon kategorizálható interakcióra került sor, a vizsgálati anyagok
pedig értelemszerűen tartalmazták minden szereplő saját beszámolóját a történtekről. Ezek az anyagok egyúttal románok és
7
BOKOR Zsuzsa: Prostitúciós intézmények változása a két világháború közti
Kolozsváron. PhD disszertáció, ELTE BTK, 2011. 28–30., 232–238.
8
Erre példával szolgál Holly CASE: Between States. I. m.; UŐ: A City Between
States. The Transylvanian City of Cluj-Kolozsvár-Klausenburg in the Spring of 1942.
PhD dissertation submitted to the Department of History and the Committee on
Graduate Studies of Stanford University in partial fulfillment of the requirements
for the degree of Doctor of Philosophy in History and Humanities, 2004. 127–158.;
Leslie WATERS: Resurrecting the Nation: Felvidék and the Hungarian Territorial
Revisionist Project, 1938–1945. A dissertation submitted in partial satisfaction of
the requirements for the degree of Doctor of Philosophy in History, UCLA, 2012.
178–218.
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
71
románok, magyarok és magyarok közti találkozásokba is bepillantást engednek. A különböző szemszögből született beszámolók – továbbá a hivatalos szervek reakciói – lehetővé teszik, hogy
több fél és résztvevő viszonyát is kitapintsuk, annak megfelelően, hogy miként reagálnak a vizsgált helyzet nemzetivé tételére.
Nem egyszerűen csak az derül ki ezekből a beszámolókból, hogy
elfogadják vagy elutasítják bizonyos cselekedetek, beszédmódok,
szokások egyik vagy másik nemzethez kötését, hanem az is, hogy
maguk miként viszonyulnak ehhez és szerintük mi lenne a „nemzeti” kategória tartalma.
Van azonban a problémának egy másik, hasonlóan lényeges
dimenziója is: a már említett elit szintje, valamint az általuk termelt és működtetett diskurzusok világa. Ha az egyéni önazonosságot nem is tekintjük szilárdnak és ebből következően a csoportidentitást sem látjuk homogénnek, ez nem jelenti azt, hogy adott
társadalmi aktorok ne törekednének erre, ezzel amúgy magát a
csoportot is folyamatosan létrehozva és fenntartva. Ebben ráadásul segítségükre vannak olyan, az egyén számára sem jelentés
nélküli képzetek, mint a hovatartozás, akár területi, akár társadalmi vagy etnikai értelemben. Ezekre építve, vagy éppen ezek
ellenében tehetnek kísérletet arra, hogy meghatározzanak egy
csoportot, amelynek ők maguk is tagjai és amelyet egyfelől saját
közös tulajdonságaival jellemeznek, másfelől pedig mindazzal,
amiben különbözik más csoportoktól. Az így kialakított diskurzus lényegében az önazonosságról és annak csoportdimenziójáról szól. Mint látni fogjuk, ez is lehet szituatív, kontextusfüggő és
dinamikus, azonban mindenképp egy másik szintje az etnicitás
működésének.
Milyen ennek a két szintnek a viszonya a mindennapokban?
Hogyan fordítódik le a mindennapok tapasztalata a diskurzusok
homogenizációra törő nyelvére, és hogyan fordítható le mindaz,
amit egy diskurzus elmond a csoportról és tagjairól, a világhoz
való viszonyukról a mindennapok banális találkozásaival? Noha
ez a kérdés nem válaszolható meg az itt adott keretek közt, az értelmezés során mégis folyton szem előtt kell tartani ezt a kettősséget és azt, hogy viszonyuk korántsem egyirányú és monokauzális.
72
hazatérések
Mindeddig főként kétoldalú interakciókról és viszonyokról volt
szó, ami az identitásnak is meghatározó eleme. A csoporthoz tartozás révén és során az adott csoportot és tagjait óhatatlanul is
elhelyezzük más csoportokhoz való viszonyuk alapján, létrehozva
ezzel a saját csoport „mi csoport”-ját és a másik csoport „ők csoport”-ját, ami adott helyzetben, az azonosulást felvállalva megfelel
a mi és ők kettősségének is.9 Ha ezt kiegészítjük egy földrajzi térbeli dimenzióval (amit diszkurzív szinten is a haza meghatározása és fenntartása jelent)10 akkor a mi–ők kettéválasztás könnyen
átvihető az idegenek és otthon lévők érzelmileg telítettebb kettősségére. Mivel azonban Erdély esetében nem pusztán térbeli és állampolgárságbeli (vagyis jogilag jól meghatározott) különbségről
van szó, sőt az aktorok ugyanabban a térben működnek és döntően ugyanabba a jogi kategóriába esnek, kiemelt szerepet kapnak
a csoportkonstrukció és elhatárolás más módjai és gyakorlatai.
Az identitásdiskurzusban ennek leggyakoribb eszköze a csoporttagok vélt közös tulajdonságainak tételezése, továbbá az idegenek,
a mások megkülönböztető jegyeinek számba vétele. A korszakban
ennek tipikus módja a nemzetkarakterológia, ami azonban maga
is sokszínű és jelentős változáson megy keresztül 19. századi formájához képest.11 Az ilyen jellegű karakterizálásnak – melynek
bevett eszközei az auto- és heterosztereotípiák, toposzok – fontos
jellemzője, hogy a tulajdonságokat esszencializálja, a csoport – és
ezáltal a csoporttagok – valamiféle meghatározó, lényegi, közösen osztott és a csoportot is meghatározó jegyének tartja. A lényeg, hogy a saját csoport tulajdonságainak megerősítése mellett
a másiktól elválasztó különbségeket is esszencializálják, és ezzel
etnicizálják.12
Ez egyúttal normatív jelleggel is bír, legalábbis bizonyos interakciókat tekintve, hiszen mindebből levezethető, hogy a csoport
9
Richard JENKINS: Az etnicitás újragondolása: identitás, kategorizáció és hatalom. Magyar Kisebbség, 2002/4. http://www.jakabffy.ro/magyarkisebbseg/index.
php?action=cimek&lapid=21&cikk=m020426.html (letöltve 2012. szeptember 9.)
10
Z OMBORY Máté: Az emlékezet térképei. L’Harmattan, Budapest, 2011.
11
TRENCSÉNYI Balázs: A nép lelke. Argumentum, Budapest, 2010.
12
F EISCHMIDT Margit: Megismerés elismerés: elméletek, módszerek, politikák
az etnicitáskutatásában. In: UŐ. (szerk.:) Etnicitás - a különbségteremtő társadalom. Gondolat Kiadó–MTA Kisebbségkutató Intézet, Budapest, 2011. 7–29.
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
73
tagjainak miként kell viselkedniük egymással és miként másokkal érintkezve. Azt is mondhatjuk, hogy mintegy előírja a mindennapi találkozások repertoárját is, noha természetesen továbbra is
az lesz az egyik kérdés, hogy miként működik, ha működik egyáltalán, ez a fajta preskriptív diskurzus. Hiszen a határok megvonása a gyakorlatban legalább annyira az ilyen találkozások során történik, mint a rítusok performatív aktusaiban, a magukat
nemzetiként meghatározó intézmények és az írott szövegek révén.
Mindeddig kétoldalú találkozásokról volt szó, de korábban már
jeleztem, hogy a két világháború közti Erdély egyik érdekességét
az adja, hogy itt hat különböző találkozásra kerülhetett sor. A lehetséges viszonyrendszerek közül a magyarországi magyarok és
az ókirályságbeli románok találkozásait itt nem vizsgálom, a fennmaradó öt viszonylaton belül érdemes elkülöníteni az Erdélyen
belüli és kívülieket. Eszerint a Magyarországgal és a Regáttal való
találkozás kerül az egyik csoportba, míg a nemzetiségek közti a
másikba. A lehetséges kombinációk pedig meghatározzák azt a
dinamikus teret, amelyben mind a diskurzusok, mind a találkozások meghúzhatják a határokat, egyszerre akár többet is.
Erdély és a külvilág
Sorba véve most már Erdély és a külvilág viszonyrendszereit, induljunk el az erdélyi magyarok Magyarországhoz fűződő képzeteitől. 1918 után nem sokkal – érthető módon – az immár anyaországgá lett Magyarország elsősorban az elveszett nemzetállam
szerepét töltötte be. A hirtelen jött kisebbségi létben Magyarország
lehetett az a viszonyítási pont, amely a dolgok természetes rendjét
megmutatta és annak visszatérését ígérte. Nem csupán politikai értelemben, hanem a nemzeti kultúra centrumaként is, amit
olyan intézmények, mint a meginduló rádió Erdélybe is eljuttattak. Magyarország felől pedig a közelséget volt hivatott kifejezésre
juttatni a szolidaritás gyakori hangoztatása, az erdélyi magyarokat ért sérelmek napirenden tartása. Ebbe a viszonylag egyszerű
– bár politikai okokból inkább Magyarországon nyilvánosságot
74
hazatérések
kapó – diskurzusba egyre gyakrabban keveredtek disszonáns
hangok. Részben párhuzamosan a Magyarországon is egyre erősödő társadalomkritikai hangokkal, az erdélyiek körben is egyre
gyakrabban szóltak a magyarországi világ visszásságairól, igazságtalanságairól. A nemzeti paradicsomból könnyen reakciós, feudális világ lett.13
Erre kínált látszólag megoldást a transzszilvanizmus külön
útja is. Ennek kezdeményezői – Kós Károly, Paál Árpád, Zágoni
István – már 1918 előtt is újfajta társadalomszemléletet, modernizációs fellépést, az erdélyi magyarságot felemelő, helyben kidolgozott politikát szerettek volna. Trianon után aztán a
Magyarországtól való távolodást, helyette az összes erdélyi megszervezését tűzték ki célul,14 nem mellékesen pedig az erdélyi
magyar elit lecserélését is, a munkások és parasztok bevonását
a közösségbe.15 Noha politikai értelemben nem voltak sikeresek,
a transzszilvanizmus mint identitásideológia és mint kulturális
áramlat meglehetősen széles körben hódított. Egyes elemei – mindenekelőtt az erdélyi magyarok valamilyen fokú elkülönülése a
magyarországi magyaroktól – szinte általánosan elfogadottak lettek.16 A társadalomkritikából, a tényleges anyagi különbségekből
és az elkülönülés tapasztalataiból és igényeiből kinőtt a demokratikus erdélyiek és az oligarchikus magyarországiak szembeállítása. Ez aztán egyes esetekben olyan értelmezést is megengedett,
hogy a magyarországiak rendies világa valójában etnikai értelemben vett idegenségük eredménye.17
Az erdélyiek határozott távolodása Magyarországtól nem volt
független személyes találkozásaiktól sem. Bár a két világháború
13
Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára (a továbbiakban: MOL) P1077
Keleti Akció 13. k. 63.
14
KÓS Károly–Z ÁGONI István–PAÁL Árpád: Kiáltó szó. Kolozsvár, 1921.
15
Kós politikai lépéseiről, az általa szervezett Magyar Néppártról lásd BÁRDI
Nándor: Az ismeretlen vízmosás és a régi országút. Stratégiai útkeresés a romániai Országos Magyar Pártban (1923–1924). In: UŐ–F EDINEC Csilla (szerk.):
Etnopolitika. A közösségi, magán- és nemzetközi érdekek viszonyrendszere KözépEurópában. TLA, Budapest, 2003. 153–191.
16
EGRY Gábor: Az erdélyiség „színeváltozása”. Kísérlet az Erdélyi Párt ideológiájának és identitáspolitikájának elemzésére, 1940–1944. Napvilág Kiadó,
Budapest, 2008.
17
MOL P1077 Keleti Akció 13. k. 52–58., 72–76.
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
75
közti Magyarországnak még a mindennapjait is átszőtte a revíziós propaganda,18 a Magyarországra látogató erdélyieket meglepően sok személyes sérelem érte. A beszámolók szerint szinte
mindegyiküktől megkérdezték, hogyhogy tudnak magyarul, sokuk szembesülhetett azzal, hogy a magyarországiak szemében
csak az ő állásaikra pályázó jövevények voltak, nem keveseknek
gyűlt meg a baja a hosszadalmas és érzéketlen bürokráciával, sőt
egyesek még azt is szóvá tették, hogy a magyarországiak nem ünneplik meg elég áhítattal a nemzeti ünnepeket vagy éppen nem
mutatnak tiszteletet a Himnusz iránt. A legplasztikusabban talán az az utazó érzékelteti az összélményt, aki arról számolt be,
hogy egy visegrádi hajóúton a magyarországiak elhúzódtak az
erdélyiektől és érezhető, bár nehezen megragadható ellenségességet sugároztak feléjük.19 Mindez nem változott meg különösebben
1940 után sem. A bécsi döntéssel visszakerült Észak-Erdélyben
az anyaországiak megjelenése széles körű panaszáradatot váltott
ki, és felerősítette a különbség érzését, miközben a magyarországiak is egyre furcsábbnak látták az erdélyieket, akiket valahogy
„elronthatott” a „balkáni” uralom.20
Habár nyilvánvaló, hogy a találkozások során felszínre kerülő
ellentétek egyik lényeges oka a magyarországiak és erdélyiek kölcsönös ismerethiánya volt, ez nem változtatott a következményeken. A szűk ablak, amin egymást láthatták, igencsak elnagyolt
képet mutatott a másikról. Az erdélyiek leginkább elnyomástól
szenvedő magyarok voltak, akik őrzik az igazi magyarságot, a magyarországiak pedig az üldözött erdélyieket feltétel nélkül támogató és szerető, a nemzetállamot megtartó magyarok. Az ebből a sematikus képből fakadó elvárások előterében értelmeződő egyéni
találkozások csakis felerősíthették az értetlenséget és csalódást,
ez utóbbi pedig ráerősített az amúgy is meglévő kritikus szemléletre, főként Magyarország oligarchikus, nem eléggé magyar világának képzetére. A találkozások felülírhatták a nemzeti egység
diskurzusát és a különbséget helyezhették előtérbe. Mindennek
ZEIDLER Miklós: A revíziós gondolat. Osiris, Budapest, 2003. 159–190.
MOL Keleti Akció P1077 8. k. 40.
20
A BLONCZY Balázs: A visszatért Erdély. Jaffa Kiadó, Budapest, 2011; EGRY
Gábor: Az erdélyiség „színeváltozása”. I. m.
18
19
76
hazatérések
volt generációs aspektusa is, a Romániában szocializálódott fiatalok eleve kritikusabban viszonyultak Magyarország társadalmi berendezkedéséhez, és ők már sokszor nem is csalódásként,
hanem előzetes várakozásaik megerősítéseként élték meg negatív
tapasztalataikat, majd ezt rendezték el az igazán, autentikusan
magyar erdélyiek és a nemzeti felemelésre váró magyarországiak
kettősségében.21
Később aztán ezt emelte identitáspolitikája középpontjába
az Erdélyi Párt, az észak-erdélyi elit és társadalom szervezete.
Számukra Erdély küldetése már az anyaország megváltása volt, a
helyes és időszerű társadalmi és nemzeti reformok bemutatása. Így
lett második bécsi döntés egységesítő aktusából két távoli közösség együttélése, legalább a politikai diskurzusban. Vagy egy kicsit
általánosabban fogalmazva, amíg az erdélyiek és magyarországiak fizikailag távol voltak egymástól, addig szimbolikusan inkább
közel kerültek, de amint szembesültek egymás világával a maga
valójában, csoportjaikat inkább távolinak kezdték látni és láttatni.
Ez utóbbi következtetés egyébként jórészt igaz az erdélyi és regáti románok két világháború közti viszonyára is. Bár az egyesülést, majd Nagy-Románia tényleges megalapítását a dolgok természetes rendjéhez való megtérésként ünnepelték mind Erdélyben,
mind az Ókirályságban, részben politikai okokból, részben ismét
a találkozások hatására, igen hamar kialakult a két országrész
különbségét hangsúlyozó politikai diskurzus. Noha az első választások után néhány hónapig az erdélyi Román Nemzeti Párt
vezette koalíció kormányzott, 1920 tavaszától már ismét a regáti elit vette kézbe a kormányrudat, előbb Alexandru Averescu
tábrnok, majd Ion. I. C. Brătianu liberális pártja. Az ókirályságbeli
Parasztpárttal egyesült Nemzeti Párt csak 1928 végén jutott hatalomra, de 1933-tól 1937-ig ismét a liberálisok voltak kormányon. A
politikai csalódás mellett a beáramló regáti tisztviselők (jó részük
ráadásul leszerelt hivatásos katonatiszt),22 vállalkozók viselkedése is indulatokat keltett.
MOL P1077 13. k. 64., 59., 112–113.
Andrei Florin SORA : Être fonctionnaire minoritaire en Roumanie. Ideologie
de la nation et pratiques d’État. Irina VAINOVSKI-MIHAI (szerk.): New Europe College
Ştefan Odobleja Program Yearbook 2009–2010. Bucharest, é. n. 205–232.
21
22
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
77
A politikai diskurzus igen hamar készen állt, valójában már
1919-ben, a békekonferencia idején kikristályosodott. 23 Eszerint
a regáti elit a fanarióták bizantinus hagyományait megörökölt,
despotikus csoport, akiket leginkább a nepotizmus mozgat, így a
teljesítmény helyett a rokoni kapcsolatokra építenek. Igazi oligarchia ez, ami szorosra zár a teljesítményelvű erdélyiekkel szemben
is.24 Amikor a liberális kormány elhatározta, hogy 1922 októberében Gyulafehérvárott királykoronázást tart, a nemzeti pártiak
és a liberálisok párhuzamos kampányba kezdtek Erdély városaiban. A nemzeti párti gyűléseken is állandó téma volt a liberális
kormányzat despotikus, oligarchikus jellege. Ezúttal már a regátiak etnikai idegenségében találták meg ennek magyarázatát,
hiszen, amint azt egy bánsági politikus Lugoson megfogalmazta,
a liberálisok eltanulták a görögök, a bolgárok, az oroszok és a lengyelek rossz tulajdonságait.25
Az oligarchikus regátiak és a szabad, ha tetszik, születésüknél
fogva demokratikus erdélyiek kettőssége ettől kezdve állandó eleme a nemzeti párti, később nemzeti parasztpárti politikusok diskurzusának. Sőt, ez a felosztás kezdettől fogva erősen etnicizált.
Nem pusztán azért, mert eleve csoportkarakterként fogják fel
az egyéni tulajdonságokat, hanem azért is, mert explicit módon
a regátiakkal keveredett idegen etnikai elemekhez kötik azokat.
Ezzel szemben áll a tiszta erdélyi románság – és később a velük
23
Gábor EGRY : An Obscure Object of Desire: the Myth of Alba Iulia and its
Social Functions. In: Claudia-Florentina DOBRE–Ionuţ EPURESCU-PASCOVICI–
Cristian Emilian GHIŢĂ (szerk.): Proceedings of the Conference Myth-Making
and Myth-Breaking in History and the Humanities. Held at the University of
Bucharest, 6-8 October 2011. Bucharest, 2012. 9–114. http://www.unibuc.
ro/n/resurse/myth-maki-and-myth-brea-in-hist-and-the-huma/docs/2012/iul
/02_12_54_31Proceedings_Myth_Making_and_Myth_Breaking_in_History.pdf
(letöltve: 2012. augusztus 30.)
24
Caius Brediceanu to Iuliu Maniu, 7 April 1919. Arhivele Naţionale Istorice
Centrale (ANIC), Bucureşti, Fond Vaida-Voevod,; dosar 47, f. 1-2; Alexandru
Vaida-Voevod to Iuliu Maniu, 22 April 1919; ANIC, Fond Vaida-Voevod, dosar 45,
f. 1–14.; L. BALOGH Béni: Alexandru Vaida-Voevod és a magyar-román együttélés.
In HORVÁTH Jenő–P RITZ Pál (szerk.): Emlékirat és történelem. A VII. Hungarológiai
Kongresszus (Kolozsvár, Cluj-Napoca, 2011. augusztus 22–27.) azonos című paneljének anyaga. Magyar Történelmi Társulat, Nemzetközi Magyarságtudományi
Társaság, Budapest, 2012. 60–81., 70 –72,
25
MOL K-28. 4. cs. 10 t. 1923-T-85, 30.
78
hazatérések
azonos minőségűnek elismert regáti parasztság.26 Amiből persze
az is következik, hogy a szabadság vagy legalábbis a szabadságvágy az erdélyi románok inherens karakterjegye, szemben a despotizmust megszokott ókirályságbeliekkel. Ezért az erdélyiek feladata felszabadítani a regátiakat, hiába is állítják a liberálisok,
hogy ők szabadították volna fel az erdélyieket az idegen uralom
alól. Következésképp a felszabadítóként tetszelgő, Erdélyben minden pozíciót megszállni akaró regátiak valójában gyarmatosítók, akik ráadásul egy alacsonyabb rendű – balkáni, esetenként
egyenesen ázsiai27 – kultúrát akarnak ráerőltetni az erdélyiekre.
Mindezt szépen kiegészítette az erdélyi románok kultusza, amit
egy lényegében külön – erdélyi román – történelem köré építettek
fel, gyakorlatilag ókirályságbeli referenciák nélkül.28 Végül pedig
az erdélyi románok közössége spirituálisan összeolvadt kijelölt
vezetőjükkel, Iuliu Maniuval.29 (Igaz, Maniu mellől lassan elkopott
egykori harcostársai egy része, ők így vagy úgy regáti pártokban
találtak új otthonra.)
Mindezt ebben az esetben is alátámasztották az egyéni találkozások tapasztalatai, amelyek a sajtó révén még inkább utat találtak
a nyilvánosságba,30 mint Magyarországon az erdélyiek tapasztalatai. A távolság érzése, a különbségek fontossága ebben az esetben
is kölcsönös. Az idegenség érzete, a nem kellően erős, autentikus
nemzeti jegyek – főként a román peremvidékek, Bihar, Szatmár –
lakóinak kapcsán már az 1918 előtti irodalomban is megjelenik.31
1919 után pedig az ide érkező ókirályságbeliek egyik legfontosabb
tapasztalataként rögzül, és immár nem csak a periférián, hanem
a tiszta és autentikus román tájnak számító Mócvidéken is.32 Az
itteni románok nem beszélnek elég jól románul, ellenségesek a
Gábor EGRY : An Obscure Object of Desire. I. m. 111–112.
L. BALOGH Béni: i. m. 72.
28
Arhivele Naţionale Secţia Judeţeană (ANSJ) Mureş, Colecţie Manuscrise
inventar 75. dosar 158. 17–20. f.
29
Gábor EGRY : An Obscure Object of Desire. I. m. 113–114.
30
Z AHORÁN Csaba: Nagy-Románia és a regionalizmus. Sextil Puşcariu cikksorozata az erdélyi kérdésről. Kommentár, 2011/3. 96–104.
31
Nicolae IORGA : Neamul Romanesc în Ardeal şi Ţară Ungurească. II. k. Minerva,
Bucuresti, 1906.
32
ANIC Minsiterul Justiţiei, Direcţia Judiciară, inventar 1116. dosar
160/1920. 11. f.
26
27
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
79
regátiakkal, nem elég lelkesek a nemzeti ünnepek megünneplésében, túl sokat érintkeznek a magyarokkal – állítják a panaszok.33
Ezek a kijelentések a másik oldalról sem maradnak el, a regátiak
csak úgy beköltöznek az emberek házaiba, ők követik el a visszaéléseket, lopnak, elhanyagolják a közszolgáltatásokat (például vasút), korruptak, miattuk van a drágaság, hogy csak néhányat soroljak fel a lehetséges és gyakori érvek közül.34
Ezek mögött jól kitapintható a két meglehetősen különböző világ, a két polgári kultúra eltérései és hatásuk a szocializációra.
Ez hasonló az erdélyi magyarok fiatal generációjának élményeihez, de amíg ők az uralomváltás után sokkal nyilvánvalóbbá lett
különbségek hatására válnak mássá, addig az erdélyi románok
az egységesítő politikával szemben, a megszaporodó egyéni interakciók hatására döbbennek rá, hogy ezek a különbségek milyen
fontosak lehetnek. Az erdélyiek egy jól működő municipiális autonómia keretei közt tanulták a politikát, ezért a centralizációt nem
tudják elviselni – mondja Alexandru Vaida Voevod,35 jelezve a politikai szocializáció különbségeinek fontosságát. Csakhogy a szocializációs eltérések sora ezzel alighogy elkezdődött. 1919 után fokozatosan kiderült, hogy az erdélyiek – legalábbis a középosztály
– azt a cigányzenét szeretik, amely egy regátinak idegen, sőt még
arra is képesek, hogy magyar katonanótákat hallgassanak lelkesen egy román vadászezred zenekarának előadásában.36 A regáti
férfiak erőteljes sminkje leginkább gúnynevekben csapódott le,
mint például a „lila ember”.37 Hamar kiderült, hogy az Erdélyben
mindennaposnak mondható egyleti élet – például az önkéntes
33
Például ANIC Direcţia Generală a Poliţiei (DGP) 3/1919–1920. 239–241,
ANIC DGP 5/1920. 41–42. f.
34
Gábor EGRY : Crowding Out: Experiences of Difference, Discourses of
Identity and Political Mobilization in Interwar Transylvania. In: Hans-Christian
M ANER–Sorin R ADU (szerk.): Parliamentarism in Eastern and South-Eastern Europe
during the Interwar Period (1919–1939). Studia Universitatis Cibiniensis. Series
Historica. 2012 (203–224.).
35
Alexandru Vaida Voevod to Iuliu Maniu, May 6, 1919. ANIC Fond Vaida
Voevod, dosar 59. 6–10.; lásd még Ion L ĂPEDATU: Memorii şi aminţiri. Ediţia îngrijită,
prefaţată şi note de Ioan OPRIŞ. European Publishing House, Iaşi, 1998.
36
ANIC DGP dos. 56/1921 200. f.
37
ANSJ Mureş, Fond Provenienţia Familială Lanyi, Lanyi Oszkar jun. dosar
128. 129. f.
80
hazatérések
tűzoltóságok – egy regáti számára gyanús, különösen ha ezek román tagjai is a németet vagy a magyart használják belső nyelvként.38 És persze az sem volt véletlen, hogy az éttermek, kocsmák,
kávéházak, lokálok vasárnapi nyitva tartását errefelé képtelenség
volt garantálni. Ha pedig az államhatalom mégis megkísérelte,
nagyon könnyen életre keltette a gyarmatosító regátiak és a gyarmatosított erdélyiek ellentétpárjának képzetét. Vagy ahogy egy
nagybányai, középosztálybeli román mondta 1921 októberében
az istállójába a lovaikat engedély nélkül bekötő regátiakról, a jövevények balkanizálták Erdélyt.
Nyilvánvaló, hogy ebben az esetben is a kezdeti ismerethiány
és a nemzeti egység ünnepélyes diskurzusa ütközött össze a különbségek mindennapi tapasztalatával, és ez a tapasztalat ebben
az esetben is elég erős volt ahhoz, hogy egy politikai és identitásdiskurzusban is kulcsszerepet kapjon. A másik oldalon pedig a
diskurzus és a tapasztalatok kettőssége elég erős volt ahhoz, hogy
bizonyos helyzetekben mozgósítson. A parasztok dalokat írtak
a drágaságot hozó regátiakról, és azt kívánták, verje meg őket a
regáti úristenük, miközben hórát jártak rá,39 az erdélyiek gyanakodva méregették regáti útitársaikat a vonaton, és alkalomadtán érzékeltették, hogy nem sok közösséget éreznek velük, és
amikor lehetőség adódott, lelkesen verekedtek össze a liberálisok
támogatóival.40 Talán mindennél beszédesebb azonban a regáti–erdélyi szembenállás mozgósító erejéről a lugosi Sziguranca
(Állambiztonság) vezetőjének esete. Miután az első nemzeti parasztpárti kormány beiktatása után heteken keresztül arra hivatkozva kért segítséget Bukaresttől, hogy a városban az utcán inzultálják a regátiakat, az egyik helyi tanító – igaz, ittasan – betört
az irodájába, és ráordított: „Puliszkazabáló regáti, menj vissza a
regáti puliszkádhoz!”41
Ezzel együtt az erdélyi románok esetében a generációs különbség valószínűleg fordított lehetett, mint a magyaroknál. A NagyANSJ Timiş. Fond Prefectutra Judeţului Caraş-Severin, dosar 40/1932. f. 1.
ANIC DGP 56/1921 57–59.
40
ANIC Ministerul Justitiei, Direcţia Judiciară, inv. 1117. dosar 102/1932. f.
3–4., 7–8.
41
ANIC DGP dos. 56/1921 173. f.
38
39
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
81
Romániában felnövő nemzedék egy új nemzetfelfogás jegyében
közelebb került regáti társaihoz, a közös középosztályi igények
mellett a parasztság felemelésének sokuk által osztott célja egyesítette őket. Mindazonáltal még Észak-Erdély elvesztésének traumája sem volt elég ahhoz, hogy felszámolja a különbségek diskurzusát; az erdélyiek könnyedén éltek azzal az érvel, hogy a tragédia
a regátiak tudatlanságának, ebből fakadó rossz politikájának és
alkalmatlanságának eredménye és bizonyítéka.
Az sem meglepő, hogy ebben a közegben kínálkoztak a keresztreferenciák, amelyek legalább a diskurzus szintjén közelebb
hozhatták egymáshoz az erdélyi magyarokat és románokat. A
magyarok ellenállását Nagy-Románia valóságával szemben könynyen be lehetett csomagolni a Nemzeti Párt sajtójában mindennapos regátellenes fordulatokba, mi sem volt egyszerűbb, mint az
új berendezkedést gyarmatosítónak, balkáninak jellemezni, különösen a közös sérelmek tükrében. Sőt, az első évtizedben még
arra is lehetőség nyílt, hogy az 1918. december 1-jei gyulafehérvári nagygyűlésnek (itt mondták ki Erdély és Románia egyesülését)
közös értelmezést és közös erdélyi mitológiát keressenek. Eszerint
a Gyulafehérvárott megígért nemzeti autonómiát elsősorban a regátiak akadályozták, és az erdélyiek hatalomra kerülése megoldja
az erdélyiek közös gondjait, ahogy természetesen a kisebbségek
problémáit is.42 Ezt kísérte továbbá egyfajta rácsodálkozás is az új
ország Kárpátokon túli részeinek valóságára, nem utolsósorban
arra, hogy az ottani románok többsége számára Erdély messzi,
idegen világ, ahová talán soha nem jutnak el, és amit inkább egzotikusnak látnak.43
Valamivel bonyolultabb módon sikerült közös pontokat találni
a Magyarország-képben, de különösen a harmincas években nem
is volt lehetetlen. Az erdélyi román diskurzus Magyarországot –
1918 előtt és után egyaránt – oligarchikus, feudális társadalomnak írta le, amit a dzsentri és az arisztokrácia vezet.44 Mint láttuk,
Gábor EGRY : An Obscure Object of Desire. I. m. 108–110.
OSVÁT Kálmán: Románia felfedezése, Élmények és reflexiók. Lapkiadó
Rt.,Cluj-Kolozsvár, 1923.
44
EGRY Gábor: Sérelmek, félelmek, kisállami szuverenitás-dogma. A román
külpolitikai gondolkodás magyarságképe (1918-1945). Limes, 2008/2. 87–98.
42
43
82
hazatérések
az új magyar generáció számára ez a kép nem volt elfogadhatatlan, így akár kapcsolódási pontot is jelenthetett. Másfelől ez a koncepció mutatja meg a legjobban, mennyire rugalmas és helyzettől
függő lehetett egy-egy regionális csoport önmeghatározása. Az
oligarchikus Magyarország és az oligarchikus Regát képe igen
könnyen egymásba érhetett, azt sugallva, hogy az 1918 előtti és
1918 utáni elnyomók lényegileg azonosak. Ha azonban azt kellett
kiemelni, hogy az erdélyiek magasabb rendűek, akkor kifejezetten utalni lehetett arra, hogy a dualista Magyarország politikusai
– például Tisza István – sokkal komolyabb államférfiak voltak,
mint Nagy-Románia bukaresti urai. Éppen ezért azok az erdélyi
románok, akik egy Tiszával is sikerrel szálltak szembe, könnyedén le fogják győzni a balkáni oligarchiát.45 Így aztán, paradox
módon egyszerre lehetett kiemelni a magyarok és a románok
Regáttal szembeni egységét, az erdélyiek magasabb rendű voltát
és a román–magyar ellentéteket. Ugyanakkor 1940-et követően
az előbbi dimenzió igencsak vesztett az erejéből, Észak-Erdély
visszaszerzését a magyarokkal szembeni román egység látszott
biztosítani.
Erdélyiek egymás közt
Mint az előbbiekből kitűnik, diszkurzív szinten mindenképpen
volt lehetőség rá, hogy az erdélyiek nemzeti különbség nélkül
mindkét anyaországgal vagy nemzeti centrummal szemben, közösen határozzák meg magukat. Ez persze nem fedte el azt, hogy
ugyanezek a diskurzusok erdélyi románok és magyarok ellentétét
is posztulálták. A mindennapi tapasztalatok pedig mind a harmadik csoporttal szembeni egységet, mind az Erdélyen belüli különbséget alátámasztották. Igaz, ennek megfelelően nem csak a
diszkurzív ellentét és a mindennapi ellentét egybeesése, hanem a
diszkurzív konfliktus és a mindennapi normalitás kettőssége is
társadalmi tapasztalatot jelentett.
45
L. BALOGH Béni: i. m. 72.
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
83
Az egymással érintkezésbe kerülő magyarok és románok találkozásában potenciálisan ott volt a konfliktus, de ennek kirobbanása – és ezzel együtt egy összetűzés vagy egy bírósági eljárás
– nem volt szükségszerű. Számos tényező valószínűbbé, mások
kevésbé valószínűvé tették ezt a kimenetelt. Ha a felek ittasak voltak – és ez különösen falun nem volt ritka eset –, hajlamosabbak
voltak összeakaszkodni, majd a másik nemzetiségét tették felelőssé az összecsapásért. A nyelvtudás hiánya és az ebből fakadó
félreértés vagy meg nem értés ugyancsak a konfliktus felé tolta el
a találkozások kimenetelét. A magyarul nem tudó románok számára néhány kulcsszó jelezte, hogy a magyarok vélhetően a románokat szidják, noha ez nem feltétlenül volt igaz. Ennek ellenére
a káromkodások, vagy éppen az oláh megnevezés sokak számára
azt jelentette, hogy őket nemzeti mivoltukban sértegetik.46 Ebből
azonban gyakran az is következett, hogy a román résztvevők társadalmi helyzete is meghatározta a reakcióikat. Elvégre a magyar
nyelvtudás a fiatalabb, állami iskolát végzett és mindenekelőtt a
felsőbb iskolákat is megjárt személyek esetében volt inkább jellemző.
Ők voltak azok, akik a korábban már említett középosztályi
kultúrában osztoztak a magyar középosztállyal, és ez alapján
akár azt is el tudták dönteni, hogy magyar társaik káromkodása
vagy oláhozása sértés vagy pedig pusztán a társadalmilag rögzült
nyelvhasználat.47 A közös középosztályi kultúra azonban több
volt a magyar nyelvtudásnál. Valamiféle közös szocializációt is
jelentett, a már említett egyleteken és olykor szakmai szervezeteken túl kiterjedhetett a lokális városi közeghez való viszonyra, és
persze része volt a közös szórakozás, a kávéházi kultúra, a sport,
a fürdőkultúra vagy éppen a zene és az amatőr zenélés.48 Olyan
46
EGRY Gábor: „Bozgorok”. Verbális sértés, gúny, inzultus a mindennapi magyar–román kapcsolatokban a két világháború közti Romániában. In: GEBEI
Sándor–ifj. BERTÉNYI Iván–R AINER M. János (szerk.): …nem leleplezni, hanem megismerni és megérteni”. Tanulmányok a 60 éves Romsics Ignác tiszteletére. Líceum
Kiadó, Eger, 2011. 366–372.
47
ANIC Fond Consiliul Dirigent. Anul 1918. dos. 55/1918 75. f.
48
EGRY Gábor: Keresztező párhuzamosok. Etnicitás és középosztálybeli
kultúra a két világháború közti Erdélyben. In: BARTHA Eszter–VARGA Zsuzsanna
(szerk.): Határokon túl. Tanulmányok Mark Pittaway emlékére. L’Harmattan, 2012
(282-302).
84
hazatérések
köztes teret jelentett, amelyben egyszerre lehetett otthon magyar
és román, zárhatták ki onnan a nem erdélyieket, ugyanakkor ez
a tér mégsem írta felül a hangsúlyozottan nemzeti intézmények
alkotta teret.
Külön kategóriába sorolhatók a szakmai hálózatok. Az ügyvédek esetében igen gyakran előfordult nemcsak az együttműködés, hanem akár a képviselet átadása is. Gyakorlat volt, hogy az
ügyvédi megbízások záradéka rögzítette, hogy az adott ügyvédet
az adott ügyben egy másik városban ki jogosult teljes joggal helyettesíteni, és a megbízottak közt egyaránt találhatók románok
és magyarok. Ugyancsak fontos kiemelni, hogy a közigazgatásban dolgozó kisebbségieket román feletteseik gyakran egy közös
közszolgálati ethosz jegyében védték meg az ellenük irányuló és
románellenességükkel érvelő támadásokkal szemben.49 Végül
pedig érdemes megemlíteni, hogy bizonyos keresett szakmákban
tevékenykedő kisebbségiek adott esetben egyszerre kamatoztathatták a szakmai közösséget és az anyagi helyzetükből fakadó
polgári függetlenséget. Így járt el Hexner Béla kolozsvári, izraelita vallású vegyészmérnök is, amikor az 1930-as népszámlálás
alkalmával a számlálóbiztos magyar helyett zsidó nemzetiségűnek kívánta rögzíteni. Hexner állítólag felkereste a népszámlálási
kormánybiztost, aki maga is vegyész volt, és határozott volt vele,50
ami mindenképp bátorságra és öntudatra vall.
Ezzel együtt a két fél viszonya végig aszimmetrikus maradt,
legfeljebb az erőviszonyok változtak meg 1940 után. A magyarok
kiszorultak a hatalmi pozíciókból és az erdélyi románok nemzetépítő programjának célja éppúgy a kisebbségiek társadalmi pozícióinak megszerzése volt, mint a regátiaké. A centralizált államszerkezet mellett helyben legfeljebb informális modus vivendik
jöhetek létre, ezek pedig szükségképp bizonytalanok voltak.
Mindazonáltal a magyarságon belüli generációs váltás rövid időre közelebb hozta egymáshoz a románokat és a magyarokat is.
49
Például ANSJ Covasna, fond 9. inventar 2/a, doar 40., 41–42. f. és fond 9.
inventar 17. dosar 23. 1. f.
50
SERES Attila–EGRY Gábor: Magyar levéltári források az 1930. évi romániai
népszámlálás nemzetiségi adatsorainak értékeléséhez. Nemzeti Kisebbségkutató
Intézet–Kriterion, Kolozsvár, 2011. 104.
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
85
A népszolgálat eszméje, Makkai Sándor befelé forduló, önmagát
megkereső közössége, a népet felemelő, harmonikus közösség
demokráciájának koncepciója lehetővé ette egy olyan Erdély képzetét, amelyben a különböző nemzetek már nem együtt, hanem
egymás mellett, saját küldetésükre rátalálva élnek együtt. Ezt a
sokat kárhoztatott Magyarország elé is példaként állíthatták.51
Egy ilyen közösség konkrét jellemzői közt tartották számon a
társadalmi válaszfalak lebomlását, a nép – elsősorban a parasztság – felé fordulást és az azok felemelésén munkálkodást. Csupa
olyasmit, amit a magyar fiatal generáció vezetői szerint a román
nemzet már elvégzett. Éppen ezért egyfajta mintaként lehetett
rájuk tekinteni. Sőt, mivel ők mint Erdélyiek mégiscsak részesei
voltak ennek a román társadalmi fordulatnak, ez alátámasztotta saját igényüket arra, hogy maguk is példaként szolgáljanak
Magyarország számára.
Ez azonban csak rövid ideig tartó közeledés volt. 1940 után
az észak-erdélyi magyar elit is a románok háttérbe szorítását, a
magyarok megerősítését tartotta elsődleges feladatának. Bár a
román népet megnyerhetőnek tartotta, a középosztály nacionalizmusát megtörhetetlennek vélte. Ráadásul ez a román középosztály hatalmas veszteségeket is szenvedett a(z) (e)migráció révén. Így aztán az sem meglepő, hogy az 1940 és 1944 közé eső
időszakban továbbra is gyakran feljegyzett magyar–román találkozások sorából lényegében kiveszett az a típus, ami korábban a
két erdélyi középosztály egységét juttatta kifejezésre Budapesttel
vagy Bukaresttel szemben. A korábban sokkal átjárhatóbb erdélyi magyar–román határ mélyebb, fenyegetőbb lett, a regionális
elitek – noha továbbra is megpróbálták saját pozíciójukat megszilárdítani – közelebb kerültek a központhoz a másik nemzet elleni
küzdelemben.
51
Lásd például MOL Keleti Akció P1077 6. k. 200., 8. k. 18., 51., 13. k. 63–64.
69., 87., 116., 100. R AVASZ László: Erdély. Magyar Szemle, 1940. október. 225–230.
86
hazatérések
Régiók, nemzetek
Megkísérelve immár összefoglalni az előzőekben elmondottakat,
érdemes elsőként arra emlékeztetni, hogy az Erdély-diskurzusok
a vizsgált időszakban kifelé, a nemzeti központok felé elsősorban
a távolságot, a különbséget hangsúlyozták. Erdély valódi ismerői
saját lakói voltak, és ők voltak jogosultak arra is, hogy irányítsák a
tartományt. Ezzel szemben befelé a magyarok és a románok külső
csoportként a helyzettől függően jelenhettek meg. A másik – akinek mássága csak részlegesen oldódhatott fel egy közös, főként
középosztályi kultúrában – lehetett erőforrás és ellenfél is, akivel
szemben éppen a központ biztosít lehetőségeket. A magyarok léte
és a közös középosztályi kultúra elemei a románok számára saját,
Regáttal szembeni felsőbbrendűségüket igazolta, sőt erre akár a
magyar elnyomók képzete is alkalmas lehetett. Az erdélyi magyarok pedig a gyarmatosító, betolakodó, balkáni regátiak képében
leltek olyan közös ellenfélre, akivel szemben az erdélyi románok
szövetségét kérhették. Másfelől viszont – főként 1940 után – éppen a helyi román és magyar elitek, közösségek szolgáltak erőforrásként, amikor a központtól anyagi forrásokat igényeltek, az
ezek jelentette veszélyre hivatkozva. És a központ helyismeretének hiányát kiemelve lehetett azt követelni, hogy az egész nemzet támogatásával az erdélyiek vívják meg a két nemzet harcát.
Az azonban megmaradt, hogy a regionális elitek dinamikusan, a
helyzettől függően változtathatták Erdély és az erdélyi magyarok
vagy románok definícióját.
A mindennapi találkozások közt számos olyanra került sor,
amely visszaigazolta ezeket a változó koncepciókat. Éppen ezért
feltehető, hogy a diszkurzív szint és a mindennapi etnicitás szintje
kölcsönösen hatott egymásra, a tapasztalatok építették is a diskurzust, és nem csupán arról volt szó, hogy a diszkurzív nemzetiségkonstrukciók csapódtak le egy-egy interakció értelmezésében.
Ennek a kölcsönös befolyásnak a mértéke azonban a történeti forrásanyag alapján nehezen megbecsülhető.
Lényeges eleme mind a találkozásoknak, mind a diskurzusoknak, hogy az Erdély és a külvilág közt megélt vagy megragadni vélt
ellentéteket etnicizálták, a saját nemzeten belüli másik csoport
Egry Gábor – „Két pogány közt?” Régió, nemzet, őslakók és gyarmatosítók…
87
tagjai esszenciális jellemzőinek tulajdonították. Mindez nemcsak
a diskurzusra volt igaz (az erdélyi román elit a regátiak bizantinizmusát vélte történelmileg kialakult nemzetkarakternek, az erdélyi
magyar elit pedig az Erdély–Magyarország-különbséget az erdélyi
szellem–magyar lélek hasonlóképp esszencialista kettősségében
és egyúttal a magyarországiak nem eléggé autentikus voltában
remélte tetten érni), hanem a találkozások során is. Ennek megfelelően Erdély mint entitás igen könnyen spiritualizálódhatott,
és így feltehető volt, hogy lakóiban maga a földrajzi hovatartozás
ténye hozza létre a sajátos karakterjegyeket.52
Ha azonban az ugyanahhoz a nemzethez tartozó erdélyiek és
nem erdélyiek különbségei etnicizálódtak, akkor felmerül a kérdés: hol is található meg egy-egy nemzet? Elvégre az ilyen jellegű
különbségtétel könnyen elvezethet ahhoz, hogy a két csoportot
immár nem egyazon közösség részeinek, hanem külön, azonos
lényegű entitásnak látják. Ez annál is könnyebben megeshetett,
mert a találkozások tükrében és a diskurzusok alapján Erdély
egyik legfontosabb jellemzője mind a román, mind a magyar elit
számára az autentikus nemzeti lét volt. Az itt élők képviselték az
igazi nemzeti tulajdonságokat és az itt élők mutatták meg a nemzet jövőjét, azt, hogy miként kell megváltoznia a többieknek ahhoz,
hogy ők is elérjék az autentikus nemzeti lét állapotát. Csakhogy a
központoknak is volt lehetősége befolyásolni a viszonyokat, különösen akkor, amikor a magyar–román konfliktus került előtérbe.
Ekkor az Erdélyen kívüliek szerepe felértékelődött. A nemzeten
belüli hierarchia sem volt tehát szilárd, éppúgy szituatívnak bizonyult, mint Erdély vagy akár a román és a magyar nemzet és
nemzeti önazonosság meghatározása.
Ha azonban Erdély maga is dinamikusan változott, viszont
ez a dinamikus változás valamiképp mégis igazolta a létét külön
entitásént, akkor az előbbi kérdés másként is megfogalmazható:
vajon lehet-e nemzet Erdély, vagy lehet-e külön-külön nemzet erdélyi románokból és magyarokból. Bár a kérdés ilyen formában soha
nem merült fel, nem csak a diskurzusok szerkezete és a találkozások értelmezése mutatott errefelé, hanem a politikai programok
52
ANIC DGP dos. 67/1926, 73–77. f. Iuliu Maniu Miron Cristeához, EGRY
Gábor: Az erdélyiség „színeváltozása”. I. m.
88
hazatérések
gyakorlati részei is tartalmaztak ezt sejtető elemeket.53 Így aztán
legalább tanulságként felvethető, hogy ha nincs 1940 traumája,
amely leszűkítette az Erdély meghatározására szolgáló mezőt is,
vajon nem jutott volna el mindkét regionális elit egy külön nemzetépítés igényéig? Annál is inkább érdemes felvetni a problémát,
még ha itt nincs is esély válaszra, mert Erdély esete végső soron
nem egyedi – centrum és periféria, központ és régió viszonya máshol és más korokban is hasonló módon rendeződött és alakult.54
EGRY Gábor: Az erdélyiség „színeváltozása”. I. m.
Steven G. ELLIS–Raingard ESSER : Introduction: Frontiers and Regions in
Comparative Perspective. In: Steven G. ELLIS–Raingard ESSER–Jean-François
BERDAH–Miloš Ř EZNÍK (szerk): Frontiers, Regions and Identities in Europe. Pisa
University Press, 2009. XIII–XXII.; Miroslav HROCH: Regional Memory: Reflections
on the Role of History in (Re)constructing Regional Identity In: Steven G. ELLIS–
Raingard ESSER–Jean-François BERDAH–Miloš Ř EZNÍK (szerk.): i. m. 1–14.
53
54